Справа № 462/6042/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/3358/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                15 березня 2024 року м.Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2023 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 101010 грн. 26 коп.
Позов обґрунтований тим, що 22 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №505073672.
Відповідно до Реєстру боржників №174 від 22.02.2022 року до договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №505073672.
20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20102022, у відповідності до умов якого, ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до Боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги.
Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 06.03.2023 року до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 78260 грн. 26 коп., з яких: 29900 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 48360 грн. 26 коп. – сума заборгованості за відсотками.
З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 06.03.2023 року, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, а отже, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором №505073672 в розмірі 78260 грн. 26 коп.
27 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №23422-12/2021.
13.01.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №13012023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «ФК «Інвестурм» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року (витяг з реєстру боржників додається), ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 22750 грн., з яких: 10000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 12750 грн. – сума заборгованості за відсотками.
Оскільки відповідач зобов`язання за кредитними договорами не виконує, заборгованість не сплачує, позивач просив суд стягнути заборгованість в загальному розмірі 101010 грн. 26 коп. та 2684 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2023 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитними договорами №23422-12/2021 від 27.12.2021 року, №505073672 від 22.11.2021 року у розмірі 101010 грн. 26 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 2684 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , в особі свого представника – адвоката Лех Р.А. В апеляційній скарзі зазначає, що категорично не погоджується з рішенням суду в частині призначеної суми боргу перед позивачем у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, як того вимагає п.2 ч.1 та ч.2 ст.376 ЦПК України. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №23422-12/2021 від 27.12.2021 року в розмірі 13000 грн., з яких: 10000 грн. – тіло кредиту, 3000 грн. – проценти за користування кредитом; за кредитним договором №505073672 від 22.12.2021 року в розмірі 33577 грн. 70 коп., з яких: 29900 грн. – тіло кредиту, 3677 грн. 70 коп. – проценти за користування кредитом, а всього – 46577 грн. 70 коп.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки включає в себе заборгованість за відсотками, які нараховані по закінченню строку кредитування, тобто поза межами тридцятиденного строку, в той час як кредитний договір №23422/12/21 був укладений на період з 27.12.2021 року по 25.01.2022 року, а договір №505073672 з 22.12.21 року по 21.01.2022 року. 
Зазначає, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував правових позицій Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 у справі №202/4494/16-ц. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заперечує доводи та вимоги апелянта.
Зазначає, що матеріалами справи в повній мірі доведено факт укладення кредитних договорів, обґрунтовано розмір заборгованості відповідача за кредитними договорами, з умовами яких відповідач ознайомлена.
Також зауважує, що нарахування процентів продовжувало нараховуватись, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, відповідно до положень договорів, оскільки у зазначений у договорах строк кредитування позичальник коштів не повернув. 
Також наголошує, що за весь період перебування права вимоги за вищезазначеними договорами, позивач не здійснив жодних додаткових нарахувань і не застосував жодних штрафних санкцій до боржника, а лише просить стягнути з відповідача ту заборгованість за кредитними договорами, яка була нарахована первісними кредиторами.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 07.03.2024 року, є дата складення повного судового рішення – 15.03.2024 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).
За правилами ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Згідно зі ст.11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст.12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Судом встановлено, що 22 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір кредитної лінії №505073672, предметом якого є надання кредитного ліміту на суму 29900 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, в обмін на зобов`язання клієнта повернути кредит та сплатити проценти в порядку та на умовах, визначених цим договором. 
Згідно з п.1.2, сума кредитного ліміту, вказана у п.1.1 договору, це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника.
Відповідно до п.1.3 договору, кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 29900 грн. одразу після укладення договору, який має бути повернено до 21.01.2022 року. 
Пунктом 1.7 договору передбачено, що кредитна лінія надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту позичальником (далі – «дисконтний період»), а саме до 21.01.2022 року. 
Водночас, у п 1.8 договору сторони погодили, що встановлений у п.1.7 строк «дисконтного періоду» та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку «дисконтного періоду». Кількість продовжень «дисконтного періоду», на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.
В подальшому, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «Таліон плюс» отримало право вимоги за кредитним договором №505073672.
20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20102022, за яким ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» отримало право вимоги за кредитним договором №505073672. 
Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 06.03.2023 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 року (витяг з реєстру прав вимоги додається), ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 78260 грн. 26 коп., з яких: 29900 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 48360 грн. 26 коп. – сума заборгованості за відсотками. 
З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.
27 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір про надання фінансового кредиту №23422-12/2021.
Відповідно до умов цього договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 10000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. 
Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 25.01.2022 року (п. 1.2).
За користування кредитом клієнт сплачує товариству 365% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,00 % на добу. Тип процентної ставки – фіксований (п.1.3). 
Відповідно до пункту 2.5 договору, обчислення строку користування кредитним договором та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.
У відповідності до п.п.6.1 договору та Закону України «Про електронну комерцію», кредитний договір підписано позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором W20135.
Підписанням цього договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту товариства (п.6.7).
Згідно з додатком №1 до договору, клієнт зобов`язується здійснити повернення кредиту відповідно до умов графіка розрахунків, а саме: строк, на який надано кредит, кількість днів – 30 днів, сума кредиту – 10000 грн., фіксована процентна ставка за день користування – 1,00%, сума відсотків за користування кредитом – 3000 грн., до оплати – 13000 грн.
Будь-яких доказів того, що відповідач повернула кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений умовами договору, матеріали справи не містять.
13.01.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №13012023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «ФК «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №13012023 від 13.01.2023 року підтверджується передача позивачу реєстру боржників.
Відповідно до витягу реєстру боржників до договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача на підставі договору про надання фінансового кредиту №23422-12/2021 у розмірі 22750 грн., з яких: 10000 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 12750 грн. – сума заборгованості за відсотками.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності як факту укладення кредитних договорів в електронній формі та отримання відповідачкою кредитних коштів, так і факту наявності у відповідачки заборгованості за вказаними договорами перед позивачем, який набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 на підставі відповідних договорів факторингу.
Колегія суддів не може повністю погодитись з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У справі, що переглядається, місцевим судом установлено, що договори укладено відповідачем в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, вчиненим одноразовим ідентифікатором, котрий надсилався на належний відповідачу номер мобільного телефону.
Вказані обставини не заперечувались відповідачкою ОСОБА_1 , як і не заперечувався факт отримання нею кредитних коштів.
Таким чином, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем, спрямованих на укладення кредитних договорів та договору позики в обраний спосіб, такі не були б укладені сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що ці правочини, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження №61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Після підписання електронним підписом кредитних договорів і прийняття акцепту оферти у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у товариств виникли зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача виникло зобов`язання з повернення кредитних коштів.
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові і відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.
Крім того, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У справі, що переглядається, позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована.
Окрім того, відповідачка жодним чином не оспорювала укладання зазначених кредитних договорів і з фінансовими установами.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредити за двома договорами, а саме: договором №505073672, укладеним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на суму кредиту 29900 грн., та №23422-12/2021, укладеним з ТОВ «ФК «Інвеструм» на суму 10000 грн., проте, не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, отримані в кредит кошти не повернула.
Окрім того, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивачем до позовної заяви додано витяги з реєстру боржників, з якими і пов`язано набуття позивачем права вимоги.
Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення заборгованості за вказаними договорами в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував наступного.
За змістом статті 1048 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 04 липня 2018 року (справа №310/11534/13-ц), в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року (справа №300/438/18).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент розгляду справи судом першої інстанції, у матеріалах справи були відсутні належні докази, які б підтверджували правильність нарахування позивачем відсотків за кредитними договорами, зокрема в частині визначення періоду такого нарахування, а також сум, з яких виходив позивач, нараховуючи такі відсотки.
Натомість, за відсутності інших доказів, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, який складений позивачем та не містить детального розрахунку такої заборгованості, не може слугувати належним доказом наявності у відповідача заборгованості по сплаті відсотків перед позивачем у заявленому ним до стягнення розмірі.
Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №23422/12/2021 від 27.12.2021 року, укладеним з ТОВ «ФК «Інвеструм», за яким ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 10000 грн., строком на 30 днів, тобто до 25.01.2022 року, то колегія суддів зазначає, що визначених законом підстав для стягнення з відповідачки процентів за користування кредитними коштами поза межами цього строку (строку кредитування) немає, а тому з відповідачки у користь позивача підлягала стягненню заборгованість по процентам в розмірі 3000 грн., які були нараховані кредитодавцем в межах установленого в договорі строку кредитування. Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеними строками суперечить вказаним вимогам ЦК України та висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Правильність такого висновку підтверджується й додатком №1 до кредитного договору №23422-12/2021 від 27.12.2021 року, в якому зазначено суму кредиту, яка підлягає сплаті відповідачем, – 10 000 грн. та суму нарахованих процентів – 3000 грн., а всього: 13000 грн. 
В іншій частині, заборгованість стягненню з відповідачки не підлягала.
Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитними договором №23422-12/2021 від 27.12.2021 року необхідно змінити, зменшивши розмір стягуваної заборгованості з 22750 грн. до 13000 грн. 
Щодо стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №505073672 від 22.12.2021 року в розмірі 78260 грн. 26 коп., то колегія суддів виходить з наступного.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір кредитної лінії №505073672, за яким позичальнику надано 29900 грн. кредитних коштів.
Як стверджував позивач у позовній заяві, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «Таліон плюс» отримало право вимоги за кредитним договором №505073672.
20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №20102022, за яким ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» отримало право вимоги за кредитним договором №505073672.
Разом з тим, позивачем не надано доказів наявності правовідносин між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Зокрема, матеріали справи не містять повного тексту договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон плюс».
Також позивачем, всупереч зазначених вимог закону, не надано суду реєстру прав вимог, підписаного уповноваженими особами ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», яким би підтверджувалося набуття ТОВ «Таліон плюс» права вимоги за договором, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 . Тобто, матеріали справи не місять доказів факту передачі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» своїх прав вимоги за кредитним договором від 22.12.2021 року до ТОВ «Таліон плюс».
Крім того, за відступлення права вимоги ТОВ «Таліон плюс» повинно було сплатити ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» суму фінансування, проте доказів на підтвердження сплати такої за отримання права вимоги до ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Оскільки, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не доведено належними та допустимими доказами передання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» прав грошової вимоги ТОВ «Таліон плюс» за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 22.12.2021 року, тому помилковим є висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором №505073672 від 22.12.2021 року в розмірі 78260 грн. 26 грн. 
Наданий ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до відзиву на апеляційну скаргу витяг прав вимоги №174 від 22.02.2022 року, який укладений ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, не є належним та допустимим доказом відступлення права вимоги, оскільки вказаний витяг виданий і підписаний лише директором ТОВ «Таліон плюс». Окрім того, виданий на виконання договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, в той час як кредитний договір ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з ОСОБА_1 був укладений лише 22.12.2021 року. Тобто право вимоги до ОСОБА_1 вказано лише у реєстрі прав вимоги №174 від 22.02.2022 року і не існувало на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 року.
За відсутності зазначеного договору факторингу від 28.11.2018 року, суд позбавлений можливості встановити, чи було взагалі його предметом право майбутньої вимоги. До того ж, така вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що 22.12.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» буде укладено договір з ОСОБА_1 .
Таким чином, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не надало доказів переходу до нього права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №505073672, оскільки кредитний договір був укладений 22.12.2021 року, а договір факторингу, за умовами якого попередньому фактору ТОВ «Таліон Плюс» було передано право вимоги за кредитними договорами, був укладений 28.11.2018 року, тобто задовго до укладення кредитного договору.
Доводи товариства щодо презумпції правомірності правочину не заслуговують на увагу, адже, передача за правочином невизначених вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував, що позивач не надав доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі за кредитним договором від 22.12.2021 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за договором кредитної лінії №505073672 в сумі 78260 грн. 26 коп., з яких: 29900 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу та 43360 грн. 26 коп. – сума заборгованості за відсотками. 
При цьому, необхідно зазначити, що часткове визнання відповідачкою позову, не може бути підставою для часткового задоволення позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у вказаній вище частині, оскільки таке право вимоги останньому не належить. 
Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №505073672 від 22.12.2021 року в розмірі 78260 грн. 26 коп. підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В решті, рішення суду необхідно змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором №23422-12/2021 від 27.12.2021 року до 13000 грн.
Відповідно до статті 141 ЦПК України та у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача за наслідками апеляційного розгляду справи (12,87%), з відповідача у користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 345 грн. 43 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідачки (87,13%), з позивача на її користь підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3507 грн. 85 коп. 
Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3162 грн. 42 коп. (3507,85–345,43=3162,42), у зв`язку з чим, оскаржуване рішення підлягає зміні і в частині розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі апелянт заявила клопотання про стягнення з позивача 3000 грн. витрат на правничу допомогу, в підтвердження чого надала договір №6 про надання правничої допомоги від 07.11.2023 року, укладений з адвокатом Лех Р.А., додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №6 від 07.11.2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 3000 грн. 
Зважаючи на відсутність зі сторони позивача жодних заперечень, колегія суддів доходить висновку, що вказаний вище розмір витрат на правничу допомогу відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, та є співмірним зі складністю справи, а тому, з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України та часткового задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу в розмірі 2614 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про стягнення з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2614 грн. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

                                       п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2023 року в частині задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №505073672 від 22.12.2021 року в розмірі 78260 гривень 26 копійок скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог – відмовити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2023 року в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором №23422-12/2021 від 27.12.2021 року, змінити, зменшивши розмір стягуваної заборгованості до 13000 гривень. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 жовтня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 3162 гривень 42 копійок судового збору. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2614 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 15 березня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк 

                                                                А.В. Ніткевич