ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2024 року                                                
м. Київ
справа № 175/1906/22
провадження № 51-3855км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР)                                                     за № 12022046570000096, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                                               м. Красноармійська Донецької області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                                    від 11 січня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна.
Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; арешту майна; відшкодування процесуальних витрат, а також речових доказів у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 06 травня                     2022 року приблизно о 12:00, керуючись злочинним умислом, спрямованим на незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів з метою подальшого збуту у великих розмірах, перебуваючи на території Центрального автовокзалу на вул. Дніпровське шосе, 1 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, у не встановленої особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, незаконно придбав 100 згортків, загальною масою 17,6432 г, всередині яких були сліп пакети з кристалічною речовиною білого кольору, що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, -  метадон (фенадон), загальною масою 9,3476 г. 
Надалі ОСОБА_7 , перебуваючи в тому ж місці в той же час, упакувавши вищевказані згортки з наркотичним засобом у прозорий поліетиленовий пакет та зберігаючи їх при собі в рюкзаку, перевозив на маршрутному таксі до м. Дніпра, до його затримання працівниками поліції на блокпосту, розташованому на 958 кілометрі автодороги М-30 Дніпропетровської області. В  ході обшуку  в           ОСОБА_7 виявили та вилучили вищезгадані згортки, всередині яких були сліппакети з кристалічною речовиною білого кольору, що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон (фенадон), загальною масою 9,3476 г.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 23 березня 2023 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 307 КК), просить скасувати вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду                                     від 23 березня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Аргументуючи свої вимоги, зазначає про те, що суд першої інстанції в основу обвинувального вироку поклав показання свідків та пояснення ОСОБА_7 (надані під час досудового розслідування), які є недопустимими доказами відповідно до положень КПК. У той же час указує, що належні й допустимі докази умислу в засудженого на збут наркотичних засобів відсутні. 
За твердженням захисника ОСОБА_8 , Дніпровський апеляційний суд формально здійснив перегляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , оскільки викладені ним мотиви не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема щодо моменту затримання останнього до приїзду слідчо-оперативної групи, під час якого не було роз`яснено права, передбачені ст. 63 Конституції України і ст. 18 КПК про відмову давати показання та відповідати на запитання.  
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 у повному обсязі підтримав касаційну скаргу сторони захисту.
Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені  в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга  підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Разом з тим суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
До того ж за ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                          і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції виконав зазначені вимоги закону, провівши розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з урахуванням положень ч. 1                                         ст. 337 КПКу межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні наркотичних засобів з метою збуту у великих розмірах. 
Вирок районного суду є законним, обґрунтованим та узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК.
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_7 і з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Так, обвинувачений своєї винуватості в інкримінованому йому діянні не визнав та висунув на свій захист версію, яку суд перевірив і спростував у вироку.
Як убачається з вироку, в основу свого рішення районний суд поклав, зокрема, показання свідка ОСОБА_9 , інспектора патрульної поліції, який у ході допиту повідомив про обставини, виявлені ним під час виконання службових обов`язків. 
Колегія суддів, вирішуючи питання стосовно допустимості показань указаного свідка з огляду на доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 був фактично затриманий о 15:40 06 травня 2022 року і надалі перебував у статусі затриманої особи у значенні ст. 209 КПК, незважаючи на що йому не було роз`яснено передбачені КПК права, зокрема право на відмову від давання показань, вважає за необхідне зазначити таке.
Аналіз приписів ч. 3 ст. 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Частиною 1 ст. 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, вирішуючи питання про допустимість показань  поліцейського, необхідно оцінювати його дії в аспекті дотримання ним положень Конституції України, КПК та інших законів України, якими регламентована діяльність поліції, міжнародних правових актів, ратифікованих Верховною Радою України, насамперед Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.
Порівняно з положенням зазначеної вище статті Основного Закону, у ст. 18 КПК законодавець конкретизував зміст та розширив обсяг гарантій свободи від самовикриття, зазначивши, що жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 18 КПК), та кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права (ч. 2 ст. 18 КПК). 
За приписами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та КПК, на підставі та в порядку, визначених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про Національну поліцію»  поліцейський може опитати особу, якщо існує достатньо підстав вважати, що вона володіє інформацією, необхідною для виконання поліцейських повноважень.
Надання особою інформації є добровільним. Особа може відмовитися від надання інформації (ч. 2 ст. 33 зазначеного Закону). 
Європейський суд з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», вирішуючи питання щодо використання доказів, отриманих з порушенням права на мовчання та права не свідчити проти себе, наголосив, що вони становлять загальновизнані міжнародні стандарти, які лежать в основі  поняття  справедливого судового розгляду за ст. 6 Конвенції. Встановлення таких стандартів пояснюється inter alia необхідністю захисту особи, яка переслідується за кримінальним законом, від неналежного тиску з боку органів влади, щоб завдяки цьому уникнути помилок правосуддя та сприяти реалізації цілей ст. 6. Право не свідчити проти себе передбачає, зокрема, що сторона обвинувачення в кримінальній справі, намагаючись довести свою версію щодо обвинуваченого, не може використовувати докази, здобуті за допомогою методів примусу чи утиску всупереч волі обвинуваченого (пункт 258, також див. рішення у справі «Саундерс проти Сполученого  Королівства» (Saunders v. the United Kingdom), п. 68).
У своїй практиці Суд визначив щонайменше три типи ситуацій, які викликають занепокоєння щодо неналежного примусу всупереч ст. 6. Перший - коли підозрюваний зобов`язаний давати свідчення під загрозою санкцій і/або надає свідчення внаслідок цього («Сондерс проти Сполученого Королівства» (Saunders v. the United Kingdom), «Бруско проти Франції» (Brusco v. France)) або на нього накладені санкції за відмову надавати свідчення («Хіні і МакГіннесс проти Ірландії» (Heaney and McGuinness v. Ireland); «Вех проти Австрії» (Weh v. Austria)). Другий тип - коли фізичний або психологічний тиск, часто у формі ставлення, яке порушує ст. 3 Конвенції, застосовується для отримання реальних доказів або заяв («Ялох проти Німеччини» (Jalloh v. Germany); «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany)). Третій - коли органи влади використовують хитрість для того, щоб отримати інформацію, яку вони не змогли отримати під час допиту («Аллан проти Сполученого Королівства» (Allan v. the United Kingdom)).
Вирішуючи питання щодо обов`язку поліцейського повідомити про право відмовитися від надання інформації, колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, які виникають у сфері публічно-правового регулювання, наявність будь-якого права в особи безальтернативно кореспондує з обов`язком представника влади роз`яснити це право і надати реальну можливість скористатися ним, навіть у тих випадках, коли такий обов`язок прямо не передбачений у законі.
Верховний Суд підкреслює, що в матеріалах кримінального провадження наявний протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (далі - протокол затримання), складений 06 травня 2022 року  в період з 18:47 до 19:45, підписаний слідчим, ОСОБА_7 , захисником                           ОСОБА_8 та понятими. 
У цьому протоколі зазначено, що фактичне затримання ОСОБА_7 відбулося                                   06 травня 2022 року о 15:40.
Колегія суддів зауважує, що ст. 208 КПК не вимагає складання протоколу затримання негайно в ході затримання. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим. Про наведене свідчить і вказівка в ч. 5 ст. 208 КПК стосовно того, що в протоколі затримання, крім часу складання протоколу, має зазначатися місце, дата і точний час затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу.
Таким чином складання протоколу затримання ОСОБА_7 дещо пізніше, однак із зазначенням точного часу затримання засудженого (о 15:40 06 травня 2022 року), який не оспорює сторона захисту і, більш того, про який вона неодноразово наголошує, повністю узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.   
З огляду на це, колегія суддів погоджується з тим, що фактичне затримання                                 ОСОБА_7 відбулося саме о 15:40 06 травня 2022 року, про що указував і суд апеляційної інстанції та що вбачається з протоколу затримання й відеозапису до нього. 
Разом з тим, Суд для оцінки доводів касаційної скарги захисника                     ОСОБА_8 уважає за необхідне викласти наступний ланцюг подій, встановлений судами відповідно до матеріалів кримінального провадження: 
1. 06 травня 2022 року ОСОБА_7 на маршрутному таксі пересувався з                                      м. Кривого Рогу до м. Дніпра.
2. Цього ж дня, вказаний транспортний засіб був зупинений працівниками поліції  на блокпосту, що розташований на 958 кілометрі автодороги М-30 Дніпропетровської області, у зв`язку із заходами через запровадження воєнного стану відповідно доУказу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та п. 11 Плану запровадження та забезпечення заходів здійснення правового режиму воєнного стану в Україні, затвердженого розпорядження КМУ від 24 лютого 2022 року № 181-р, згідно з яким працівники поліції мають право проводити перевірку документів в осіб, а в разі потреби огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією та законами України.
3. О 15:30 зазначеного дня в ході поверхневої перевірки, яку працівник поліції                             ОСОБА_9 здійснював на підставі ст. 34 Закону України «Про національну поліцію», ОСОБА_7 дістав із рюкзака пакет із згортками, та, як убачається з показань ОСОБА_9 , пояснив, що його попросили лише перевезти пакет і на автовокзалі мали його зустріти та забрати пакет. 
Отже, є важливим момент у часі, а саме з 15:30 (час перевірки на блокпосту) до 15:40 (час фактичного затримання), про що йдеться у протоколі затримання з відеозаписом до нього, та захисник ОСОБА_8 не заперечував проти цих даних  у протоколі, указаних слідчим СВ відділення ВП № 9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 . 
Тому, як убачається, опитування ОСОБА_9 (патрульний поліції) ОСОБА_7 здійснювалося до його фактичного затримання (до 15:40 06 травня 2022 року). Після чого було викликано слідчо-оперативну групу.
Отже, в цій справі необхідно оцінити, чи було порушено приписи ст. 18 КПК під час виконання патрульним поліції превентивних заходів. 
Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що інформацію стосовно вчинення кримінального правопорушення працівник поліції ОСОБА_9 одержав від ОСОБА_7 без усвідомлення того факту, що той має при собі заборонені речі або речовини, тобто скоює злочин. За цих обставин колегія суддів не може стверджувати про порушення права свободи від самовикриття, оскільки підстави неповідомлення ОСОБА_7 про його права зрозумілі. 
Зі змісту ст. 18 КПК випливає, що інформування особи про гарантоване їй право зберігати мовчання має бути забезпечене в разі наявності підстав вважати, що було вчинене кримінальне правопорушення та за умови ймовірної причетності цієї особи до його скоєння. Нероз`яснення за таких обставин права особи на свободу від самовикриття має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, а докази, одержані на їх підставі, - недопустимими. 
Враховуючи наведене, показання допитаного судом у порядку, передбаченому                           ст. 352 КПК, як свідка патрульного поліцейського ОСОБА_9 , що містять інформацію, одержану ним під час поверхневої перевірки, обґрунтовано покладено судами в основу рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК. 
Мотивуючи свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , суд узяв до уваги і показання свідка  ОСОБА_11 (військовослужбовець військової служби правопорядку), який пояснив, що на початку травня 2022 року він разом із співробітниками поліції ніс службу на блокпосту «Бик» Дніпровського району Дніпропетровської області. Поліцейські зупинили маршрутку, чоловікам запропонували вийти з неї та оглянули їхні речі. Під час огляду обвинувачений                             ( ОСОБА_7 ) дістав із рюкзака пакет зі згортками та зазначив, що пакет йому не належить, а він лише його перевозить.  
Голослівними є твердження сторони захисту про затримання указаним свідком             ОСОБА_7 та його допит, адже на посвідчення цього факту адвокат не посилається на жодний доказ. 
Також необхідно зауважити, що під час допиту в суді першої інстанції                         ОСОБА_11 на запитання захисника ОСОБА_8 повідомив, що він лише перебував поряд із працівниками поліції під час виконання ними службових обов`язків, чого жодним чином не спростовує сторона захисту та що узгоджується з основними завданнями служби правопорядку, визначеними у ст. 3 Закону України від 07 березня 2002 року № 3099-III «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України».
Разом із тим, доводи сторони захисту про недопустимість як доказу показань свідка ОСОБА_12 , оскільки вони є показаннями з чужих слів, колегія суддів частково вважає слушними.
Стаття 97 КПК передбачає, що показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.
Частина 7 вищенаведеної норми процесуального закону передбачає, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.
Тобто на цій підставі суд касаційної інстанції визнає недопустимими показання свідка ОСОБА_12 , який був понятим під час складання протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 06 травня 2022 року, лише в тій частині, де він розповів про те, як ОСОБА_7 на запитання працівників поліції повідомив, що згортки йому не належать, він перевозить їх, щоб заробити грошей. Тоді як його показання щодо обставин виявлення та вилучення в рюкзаку ОСОБА_7 приблизно 100 згортків не є показаннями із чужих слів, а є показаннями з приводу обставин, які він сприймав безпосередньо. 
Крім того,відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного у ст. 615 цього Кодексу.
Отже, посилання як на докази винуватості ОСОБА_7 на його пояснення у протоколі затримання від 06 травня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення через скрутне матеріальне становище, є порушенням вказаної норми кримінального процесуального закону, тому мають бути виключені із судових рішень.
Водночас виключення з мотивувальної частини судових рішень зазначених доказів не впливає на доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 , оскільки його винуватість підтверджується сукупністю інших належних та допустимих доказів, серед яких, зокрема показання свідка ОСОБА_13 (понятий під час складання протоколу затримання), який пояснив, що в його присутності в ОСОБА_7 вилучили приблизно 100 різнокольорових згортків, у яких після розрізання виявили білий порошок.
Крім того, місцевий суд дослідив і належним чином оцінив із дотриманням вимог статей 23, 94 КПК письмові докази у кримінальному провадженні, серед яких протокол огляду від 25 липня 2022 року, відповідно до якого за участю                            ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 проведено огляд диска DVD-RV з аудіо-відео записом із бодікамери інспектора УПП в Дніпропетровській області                             від 06 травня 2022 року на якому зображено момент виявлення прозорого поліетиленового пакета в ОСОБА_7 та його діалог із працівниками патрульної поліції. У ході огляду диска ОСОБА_7 пояснив, що він упізнає себе на указаному відеозаписі під час перебування на блокпосту «Бик», де в нього працівники поліції виявили прозорий поліетиленовий пакет зі згортками жовтого та червоного кольору з наркотичним засобом, який він добровільно витягнув зі свого рюкзака та пред`явив працівникам поліції після їх запитання, чи є у нього заборонені речі або речовини.
Мотивуючи свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме                         в незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні наркотичних засобів з метою збуту у великих розмірах, суд обґрунтовано взяв до уваги і протокол затримання                                  від 06 травня 2022 року із застосуванням відеофіксації, згідно з яким у ході особистого обшуку, проведеного на підставі ч. 3  ст. 208 КПК, у ОСОБА_7 було виявлено рюкзак, в одній із кишень якого містився прозорий поліетиленовий пакет зі згортками в кількості 100 штук. 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що розмежування складів кримінальних правопорушень, передбачених статтями 307 та 309 КК, відбувається за їх суб`єктивною стороною, обов`язковою ознакою якої є відповідно наявність або відсутність мети збуту.
За приписами ст. 309 КК вчинення діяння без мети збуту означає, що винна особа, яка незаконно виробляє, виготовляє, придбає, зберігає, перевозить чи пересилає наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги, не має на меті здійснити їх відчуження, а вчиняє вказані дії у власних інтересах. 
Водночас вчинення таких дій з метою збуту (відчуження) обумовлює їх кваліфікацію за ст. 307 КК. При цьому про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так і інші обставини, зокрема, великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, поведінка суб`єкта злочину, те, що сама особа наркотичних засобів або психотропних речовин не вживає, але виготовляє та зберігає їх.  
Для вирішення питання про кваліфікацію дій особи за ст. 309 чи 307 КК, зокрема щодо відсутності чи наявності умислу на збут, суд у кожному конкретному випадку має оцінити обставини справи, які стосуються характеристики мотивів, намірів особи під час здійснення нею дій, котрі становлять об`єктивну сторону цих складів кримінальних правопорушень (див., наприклад постанови Верховного Суду у справах № 310/9371/19 від 02 грудня 2021 року, № 317/3499/19 від 11 серпня 2022 року).
Враховуючи обставини провадження й усталену судову практику, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили умисел ОСОБА_7 на збут наркотичного засобу з огляду на те, що в нього було вилучено 100 згортків, котрі містять наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), загальною масою 9,3476 г, що були розфасовані майже з однаковою вагою та упаковані у спосіб, що здатний полегшити їх збут (згортки були обмотані липкими стрічками, які поширено використовуються в подібних справах особами, котрі здійснюють схованки для зручного розташування наркотичних засобів у прихованих місцях).
Указана кількість та спосіб упакування не пояснють придбання, зберігання  та перевезення наркотичних засобів у такій кількості для власного вживання, що також не пояснюється перебуванням ОСОБА_7 на обліку в лікаря-нарколога за місцем реєстрації, на що звертала увагу сторона захисту та цим фактом, зокрема, обґрунтовує відсутність у засудженого мети на збут, однак жодних доказів на підтвердження цього не надала.
Отже, зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, колегія суддів не встановила, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, однак у зв`язку з необхідністю виключення із судових рішень посилання у відповідній частині на докази про які зазначено вище, касаційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково, а судові рішення -зміні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня                             2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року щодо  ОСОБА_7  змінити, виключити із судових рішень посилання, як на докази винуватості, на пояснення ОСОБА_7 у протоколі затримання від 06 травня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення через скрутне матеріальне становище, а також на показання понятого - свідка ОСОБА_12 стосовно таких пояснень ОСОБА_7 .
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                          є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                  ОСОБА_3