Дата документу 06.03.2024 Справа № 334/4458/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 334/4458/23                                                 Пр. № 22-ц/807/361/24	Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (надалі – Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , як позичальника, та ОСОБА_2 , поручителя, на свою користь заборгованість за кредитним договором № 0629/05/2021/0786 від 13.05.2021 року строком дії до 12.05.2028 року станом на 12.04.2023 року у розмірі 487009,72 грн., яка складається із: - заборгованості по кредиту строкової – 399340,98 грн., заборгованості по кредиту простроченої – 57441,23 грн., заборгованості по процентах поточної – 576,43 грн., заборгованості по процентах простроченої – 29651,08 грн., від сплати якої відповідачі на користь Банку у добровільному порядку ухиляються, а також судовий зір у розмірі 7305,15 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Козлову Н.Ю. (а.с. 39).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 41) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року (а.с. 80-82) позов Банку у цій справі задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Банку (ЄДРПОУ 23697280) заборгованість в розмірі  58017,66  грн., з якої : заборгованість по кредиту прострочена - 57441,23 грн.; заборгованість по процентах поточна - 576,43 грн. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Банку (ЄДРПОУ 23697280) понесені судові витрати в розмірі 870,24 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції частково, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк, як позивач, у своїй апеляційній скарзі (а.с. 85-87) просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог Банку скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимогу Банку у повному обсязі, стягнути з відповідачів понесені судові витрати у розмірі 18262,88 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 96).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 12 січня 2024 року (а.с. 112), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 113), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів апеляційного суду взагалі, а також відпустки судді-доповідача у період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року включно (довідка а.с. 235).
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с. 127-130).
Інший відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 116 -122), у тому числі додатково через представника – адвоката Пономаренка О.О. за дорученням центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с. 46-47,131), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за присутності їх представника – адвоката Пономаренка О.О. (а.с.46-47, 131) та представника Банку – Кузнєцової М.І. (а.с.134-136).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні. 
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі: 
- представника Банку – ОСОБА_4 , яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що Банк дійсно через окупацію м. Енергодар Запорізької області військами РФ і відсутність поштового та іншого зв`язку не міг надіслати відповідачам вимоги про дострокове стягнення всієї заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, але відповідачі також мали на виконання вимог вищезазначеного договору повідомляти Банк про зміну свого проживання, чого не зробили; Банк не уточнював своїх позовних вимог у суді першої інстанції; вирішення питання мировим шляхом у позасудовому порядку на даній стадії розгляду справи на сьогодні є неможливим, 
- представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Пономаренка О.О., якій у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що у 2022 році відповідачі виїхали з окупованої РФ території Запорізької області та як ВПО мешкають разом у м. Дніпро, чи повідомляли вони Банк про зміну свого місця проживання - йому не відомо, відповідачі хотіли вирішувати питання щодо реструктуризації заборгованості з Банком за вищезазначеним кредитним договором, але тепер будуть це робити тільки після вирішення цієї справи судом,
перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку, як позивача, у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині задоволення позовних вимог Банку, погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.
Банк оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у задоволенні його позовних вимог. 
Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку, як позивача, і лише в оскаржуваній ним частині - в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку.
У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).
В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), скасувати судове рішення ..частково … і ухвалити … нове рішення або змінити рішення (п. 2).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення…частково …та ухвалення нового або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні вищезазначеного позову до відповідачів у цій справі в частині, керувався ст. ст. 6, 15, 16, 207, 526, 527, 549, 626- 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 1, п. 6-1 Розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування», п.1-3 ст. 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. 15 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України та виходив із такого.
Судом встановлено, що 13.05.2021 року, між Банком та фізичною особою   ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0629/05/2021/0786, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 500000,00 грн. на придбання автомобіля HAVAL Н6 2020 року випуску. Кредит надано шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок ТОВ «БОГДАН АВТО ЗАПОРІЖЖЯ» (п.1.1 кредитного договору), що підтверджується меморіальним ордером №ТR.42389 від 13.05.2021 року. Кредит надано з 13.05.2021 року по 12.05.2028 року (п.п 1.2.1 кредитного договору). За користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 6,49% річних та є фіксованою. За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 11,49% річних, (п.п.1.3.1, 1.3.2 кредитного договору).
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника, відкритий у Банку зазначеної за договором суми, відповідно до п. 1.1 кредитного договору.
Одночасно з кредитним договором (п.2.1 кредитного договору) 13.05.2021 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір застави транспортного засобу. А також, між позивачем та ОСОБА_2  укладений договір поруки №Б\Н.
Відповідно до умов п. 1.1 договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №0629/05/2021/0786 від 13.05.2021 року, за умовами якого позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у кредитному договорі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість), а також комісії, штрафи та пені у розмірі і випадках передбачених кредитним договором, договором забезпечення та цим договором.
Згідно п. 1.4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором.
Відповідно до п.2.2 договору поруки поручитель зобов`язаний не пізніше 2-х банківських днів з дати отримання письмової вимоги кредитора, перерахувати суму заборгованості позичальника за кредитним договором.
Згідно п.6.5 договору поруки на вимогу кредитора поручитель зобов`язується сплатити усі штрафні санкції та видатки кредитора у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства України. 
Станом на 12.04.2023 року заборгованість позичальника    ОСОБА_1 за кредитним договором складає 487009,72 грн., з якої: заборгованість по кредиту строкова - 399340,98 грн., заборгованість по кредиту прострочена - 57441,23 грн., заборгованість по процентах поточна - 576,43 грн., заборгованість по процентах прострочена - 29651,08 грн.
Відповідно до п.4.2.3 кредитного договору Банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій (якщо буде мати місце) у випадках, які сторони визначають, як істотне порушення умов цього договору, а саме: невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань по цьому договору, у тому числі несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (з простроченням їх виконання більше, ніж на 1 (один) календарний місяць, що випливають з цього Договору.
24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє по теперішній час.
Відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року (в редакції від 07.05.2022 року, далі за текстом - Закон №1207-УІІ), тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідачі   ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі м. Енергодар тимчасово окупована Російською Федерацією. 
Згідно із долученими до матеріалів справи довідок від 16.06.2022 року за №1243-5001759793 та від 26.04.2022 року №1243-5001367717,   ОСОБА_1  (а.с. 68) та    ОСОБА_2 (а.с.69) є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають у м. Дніпрі. 
Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Ч. 3 ст. 1049 ЦК України визначено, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором, а отже позов в частині простроченої заборгованості зі сплатою поточної заборгованості по процентах підлягає задоволенню. 
Щодо вимоги достроково повернути спроживчий кредит разом із нарахованими відсотками за користування кредитом, то суд першої інстанції зазначав, що вказана вимога не підлягає задоволенню, виходячи із такого.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд наголошував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.
Судом встановлено, що за кредитним договором, укладений між Банком та фізичною особою ОСОБА_1  №0629/05/2021/0786 від 13.05.2021 року, після 24 лютого 2022 року не нараховувалася неустойка (пеня, штрафи) та інші платежі за невиконання зобов`язань, окрім процентів як плати за користування кредитними коштами відповідно до умов договору та ст. ст. 1048, 1054 ЦК України, вказане підтверджується інформацію, наданою Банком.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Банк не вчиняв жодних дій, спрямованих на примусове стягнення заборгованості за кредитом та процентами у позасудовому порядку. А звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України «Про споживче кредитування» порядок такого стягнення, оскільки якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Такий висновок суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц.
Посилання представника позивача щодо недотримання вимог досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за кредитним договором, не взяті судом до уваги, оскільки позивачем не підтверджено його неможливість направлення відповідачам будь-якої кореспонденції.
Отже, за таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що позов підлягає задоволенню частково.
Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позову, суд першої інстанції правильно вважав, що судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.
Так, хоча суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Банк у цій справі при вищезазначених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи не має права саме дострокове стягнення всієї вищезазначеної заборгованості за кредитним договором № 0629/05/2021/0786 від 13.05.2021 року строком дії до 12.05.2028 року станом на 12.04.2023 року у розмірі 487009,72 грн.
Проте, суд першої інстанції, стягуючи з відповідачів солідарно на користь Банку лише поточну (прострочену) заборгованість, а саме: із тіла кредиту простроченого 57441,23 грн. та процентів поточної – 576,43 грн., станом на 12.04.2023 року (тобто в межах вимог Банку у цій справі - ст. 13 ч.1, 267 ч. 6 ЦПК України), які Банк протягом розгляду цієї справи судом першої інстанції не змінював на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), помилково відмовив Банку у стягненні з відповідачів солідарно також заборгованості по процентах прострочених – 29651,08 грн. (розмір яких відповідачами у цій справі не спростований, контррозрахунок відсутній), а тому рішення суду першої інстанції у цій частині справі підлягає скасуванню із ухваленням нового в цій частині про задоволення вказаних вимог Банку до відповідачів.
В іншій частині доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в оскаржуваній частині рішення, а лише відображають позицію Банку у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування Банку, як позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, у цій справі відсутні.
Банк та її представник не надали суду у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування позову Банку у цій справі в іншій частині в частині його відмови. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема Банком апеляційному суду не надані.
За змістом ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Проте, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб…у спосіб, визначений законом…
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.
За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати в частині відмови Банку у стягненні з відповідачів солідарно заборгованості по процентах прострочену станом на 12.04.2023 року у розмірі 29651,08 грн. та пропорційно до цієї суми судового збору 444,77 грн. (розрахунок: судовий збір за позовну заяву 7305,15 грн. (а.с. 1)* сума задоволених вимог позову 29651,08 грн./сума заявлених вимог 487009,72 грн. (а.с.2)) та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги Банку до відповідачів в оскаржуваній частині задовольнити; у зв`язку із чим, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року змінити в частині загальних розмірів заборгованості та судового збору, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку, вказавши солідарно заборгованість 87668,74 грн. (розрахунок: сума заборгованості, стягнута за рішенням суду першої інстанції 58017,66 грн. + сума заборгованості по процентах прострочена -29651,08 грн.) та судовий збір по 657,51 грн. грн. з кожного із відповідачів окремо (розрахунок: судовий збір, стягнутий за рішенням суду 870,24 грн. + судовий збір стягнутий за подачу позову апеляційним судом 444,77 грн. = 1315,03 грн./2), в іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1, 13 ЦПК України з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку слід стягнути судовий збір за апеляційну скаргу пропорційно до суми задоволених вимог апеляційної скарги на загальну суму 667,16 грн. (розрахунок: 444,77 грн. * 150/100 = 667,16 грн.) по 333,58 грн. (розрахунок: 667,16 грн./2) з кожного із відповідачів окремо.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371– 372, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати в частині відмови Банку у стягненні з відповідачів солідарно заборгованості по процентах прострочену станом на 12.04.2023 року у розмірі 29651,08 грн. та пропорційно до цієї суми судового збору 444,77 грн. та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги Банку до відповідачів в оскаржуваній частині задовольнити. 
У зв`язку із чим, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року змінити в частині загальних розмірів заборгованості та судового збору, що підлягають стягненню з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (ЄДРПОУ 23697280), вказавши солідарно заборгованість 87668,74 грн. та судовий збір по 657,51грн. з кожного із відповідачів окремо.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (ЄДРПОУ 23697280) судовий збір за апеляційну скаргу по 333,58 грн. з кожного із відповідачів окремо.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.03.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.