ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року	Львів	Справа № 500/3907/23 пров. № А/857/23474/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року, головуючий суддя – Осташ А.В., ухвалене о 09:58 год. у м. Тернопіль, повний текст якого складено 03.11.2023 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

                                                        В С Т А Н О В И В :

В липні 2023 року позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУ ДПС у Тернопільській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.03.2023 року: №0241252-2409-1912, яким  визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» за 2022 рік в сумі 26 750,10 грн.; №0241253-2409-1912, яким  визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» за 2022 рік в сумі 87 545,25 грн.; №0241254-2409-1912, яким визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» за 2022 рік в сумі 39 887,25 грн.;  №0241255-2409-1912, яким  визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» за 2022 рік в сумі 28 593,50 грн.; №0241256-2409-1912, яким визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» за 2022 рік в сумі 19 188,00 грн.; №0241257-2409-1912, яким визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» за 2022 рік в сумі 864,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що комплекс площею 685,90 кв. м по АДРЕСА_1 відноситься до будівель промисловості, віднесених до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а тому згідно Додатку 2 до рішення Копичинецької міської ради 516 від 15.07.2021 року звільнений від оподаткування. Об`єкти нерухомості, що розташовані в с.Колодіївка, с.Городниця та м.Скалат не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку, відтак не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розумінні положень підпунктів "є" та  "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 30.03.2023 року №0241252-2409-1912 яким визначено податкове зобов`язання за платежем: "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300" за 2022 рік в сумі 26 750 грн. 10 коп.; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.  
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлних позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що зазначались нею у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) має у власності нерухомі об`єкти: цілісний майновий комплекс загальною площею 685,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; комплекс, зернотік загальною площею 2693,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю, корівник, загальною площею 1227,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлову будівлю, корівник, загальною площею 879,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлову будівлю, свинарник, загальною площею 590,40 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення, стебник, площею 26,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .
Головним управління ДПС у Тернопільській області позивачу нараховано податкові зобов`язання на вищевказані об`єкти нерухомого майна, які визначені наступними податковими повідомленнями-рішеннями від 30.03.2023 року: №0241252-2409-1912 на суму 26750,10 грн. (об`єкт по вул. Залізнична, 47, м. Копичинці); №0241253-2409-1912 на суму 87 545,25 грн. (об`єкт по вул. Колгоспна, 2, с.Колодіївка); №0241254-2409-1912 на суму 39 887,25 грн. (об`єкт по вул. Сонячна, 4а, с.Городниця); №0241255-2409-1912 на суму 28 593,50 грн. (об`єкт по вул. Сонячна, 5, с.Городниця); №0241256-2409-1912 на суму 19 188,00 грн. (об`єкт по вул. Сонячна, 11а, с.Городниця); №0241257-2409-1912 на суму 864,50 грн. (об`єкт по вул. Тернопільська, 60р, м.Скалат).
Позивач, вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення від 19.06.2023 року протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що належний позивачу комплекс площею 685,90 кв. м по АДРЕСА_1 відноситься саме до будівель промисловості, віднесених до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а враховуючи зміст рішення Копичинецької міської ради №516 від 15.07.2021 року, правові підстави для прийняття оскаржуваного ППР від 30.03.2023 року №0241252-2409-1912 відсутні. Натомість позивач  жодним чином не довів тієї обставини, що у 2022 році вона використовувала нежитлові приміщення з метою ведення особистого селянського господарства для виготовлення сільськогосподарської продукції.  В оподаткований період (2022 рік) позивач не була сільськогосподарським товаровиробником.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
ПК України відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України передбачає, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Системний аналіз вищенаведеної норми, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати, відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником і така будівля не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 380/18104/21.
За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Застереження в підпункті 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділу XIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.
Визначення «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-ІІІ, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім того, законодавцем, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».
Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23 вересня 2008 року № 575-VI виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у справі № 500/2407/18 постанова від 24 лютого 2020 року.
Матеріалами справи не підтверджено, що у 2022 році позивач використовувала нежитлові приміщення з метою ведення особистого селянського господарства для виготовлення сільськогосподарської продукції.
ОСОБА_1 зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності з 21.09.2009 року. Основний вид економічної діяльності - 52.62.0 Роздрібна торгівля з лотків та на ринках.
При цьому, з 28.02.2017 року ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність.
Відтак, в оподаткований період (2022 рік) позивач не була сільськогосподарським товаровиробником.
Згідно висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 11 квітня 2023 року у справі №380/18104/21, фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).
Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що податкове законодавство України ґрунтується зокрема на принципі стабільності, який треба розуміти так, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК).
Встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.
В межах даних правовідносин не було свавілля з боку відповідача, яким би було завдано позивачу індивідуального та надмірного тягара, оскільки дії податкового органу щодо прийняття спірних ППР відповідають прийнятим органом місцевого самоврядування рішенням по встановленню певних правил, а також дотримано баланс публічних та приватних інтересів, з врахуванням майнового стану та рівня доходів фізичної особи, що запроваджено нормою підпункту 266.4.2 пункту 266.4статті 266 ПК.
Також, Верховний Суд у своїй постанові від 03 лютого 2022 року у справі №817/986/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого ПК України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.
Відтак колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику нерухомого майна, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання, через що рішення суду попередньої інстанції в оскарженій частині є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі №500/3907/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар