ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року	Львів	Справа № 380/11087/22 пров. № А/857/19176/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Кузаном Р.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                       в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України у Львівській області (далі - ГУ НП, відповідач-1), ГУ Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС, відповідач-2), в якому просив визнати протиправним не нарахування та не виплату ГУ НП при звільненні йому грошової компенсації за невикористані 127 діб відпустки (за 2005 рік - 30 діб; за 2008 рік - 5 діб; за 2011 рік - 5 діб; за 2014 рік - 21 доба; за 2016 рік - 5 діб; за 2018 рік - 12 діб; за 2019 рік - 8 діб; за 2020 рік - 13 діб; за 2019 рік - 14 діб відпустки УБД; за 2021 рік - 14 діб відпустки УБД), нарахування та виплати не в повному розмірі грошової компенсації за невикористані у 2021 році 6 діб щорічної відпустки та зобов`язати ГУ НП нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані 127 діб відпустки, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення на день звільнення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), з урахуванням розміру індексації та нарахувати та виплатити йому різницю між нарахованою грошовою компенсацію за не використану частину відпустки за 2021 рік та грошовою компенсацією за не використану частину відпустки за 2021 рік, розрахованою з урахуванням висновків суду та розміру його грошового забезпечення, включаючи розмір індексації за березень 2021 року. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 на день звільнення зі служби в поліції грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, зобов`язано ГУ НП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в загальній кількості 76 діб (за 2016 рік - 5 діб додаткової відпустки, за 2018 рік – 5 діб основної відпустки та 07 діб додаткової відпустки, за 2019 рік - 08 діб додаткової відпустки та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, за 2020 рік – 5 діб основної відпустки, 07 діб додаткової відпустки та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, за 2021 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення (з урахуванням індексації) станом на 22.03.2021, зобов`язано ГУ НП здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 06 доби (5 діб основної відпустки та 01 доба додаткової відпустки) відпустки за 2021 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на дату звільнення зі служби, з урахуванням суми індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вказав невірні розрахунки щодо грошової компенсації невикористаних ним відпусток за спірні періоди. Просить змінити резолютивну частину рішення шляхом збільшення кількості з 76 діб до 116 діб, а саме : за 2005 рік - 30 діб; за 2008 рік – 5 діб, за 2011 рік - 5 діб, за 2016 рік - 5 діб додаткової відпустки, за 2018 рік - 05 діб основної та 07 діб додаткової відпустки, за 2019 рік - 08 діб додаткової відпустки та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, за 2020 рік - 14 діб основної та 09 діб додаткової відпустки, за 2021 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення (з урахуванням індексації) станом на 22.03.20211.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує на відсутність протиправної бездіяльності щодо виплати грошової компенсації за невикористані відпустки за попередні роки. У зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством у нього такого обов`язку, відповідно до вимог Закону України “Про Національну поліцію” та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016 (далі - Порядок №260), які є спеціальними нормами та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки. Грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Також не погоджується із стягненням витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги позивач слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 з 26.09.2005 проходив службу в підрозділах МВС України у Львівській області, а з листопада 2015 року переведений для подальшого проходження служби в органи НПУ. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 .
Наказом начальника ГУ НП №116 о/с від 22.03.2021 ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України “Про Національну поліцію” (через хворобу) з 22.03.2021. Вказаним наказом обумовлено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2021 році тривалістю 05 діб основної відпустки та 01 доба додаткової відпустки.
З долучених до справи особових карток судом встановлено, що ОСОБА_1 : 
- у 2008 році основну відпустку використав в період з 11.08.2008 по 12.09.2008, в цей період одна доба припала на державне свято – 24.08.2008. Місце де проводилась відпустка: виїзд у Миколаївську область;
- у 2011 році основну відпустку використав в період з 27.06.2011 по 27.07.2011. Місце де проводилась відпустка : виїзд АР Крим;
- у 2014 році основну відпустку використав в період з 25.03.2014 по 02.04.2014 та з 30.08.2014 по 19.09.2014.
Крім цього, з листа відповідача №481 від 27.09.2022 видно, що за період проходження служби в ГУ НП, упродовж 2015-2021 років, ОСОБА_1 відповідно до статей 92, 93 Закону України “Про національну поліцію” не використано 05 діб додаткової відпустки за 2016 рік, 05 діб основної та 07 діб додаткової відпустки за 2018 рік, 08 діб додаткової відпустки за 2019 рік, 14 діб основної відпустки та 09 діб додаткової відпустки за 2020 рік. Відповідно до статті 16-2 Закону України “Про відпустки”, додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 рік не надавались, решта відпусток використано.
Вважаючи бездіяльність ГУ НП протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закону України “Про відпустки”. Суд зазначив, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби в ГУ МВС у Львівській області цей орган повинен був виплатити компенсацію за всі невикористані ним дні як основної, так і додаткової відпустки за період по 06.11.2015. В ГУ НП цей орган повинен був виплатити компенсацію за всі невикористані ним дні як основної, так і додаткової відпустки за період по 06.11.2015 по 22.03.2021. Суд зазначив, що за 2014 рік позивач має право на компенсацію за невикористані дні основної відпустки в кількості 21 доби. Проте, як встановлено судом, позивач за 2014 рік використав основну відпустку в період з 25.03.2014 по 02.04.2014 (9 діб) та з 30.08.2014 по 19.09.2014 (21 доба). Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що до 06.11.2015 позивачем було використано всі дні основної відпустки. Доказів протилежного позивачем та його представником не надано. Суд також відхилив доводи позивача щодо наявності у нього права на компенсацію за невикористані дні відпустки 30 діб за 2005 рік, оскільки такі ґрунтуються виключно на припущеннях та жодними доказами не підтверджені. З долучених до справи доказів слідує, що ОСОБА_1 в період проходження служби в ГУ НП не використав за 2019 та 2021 роки по 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учасник бойових дій, 05 діб додаткової відпустки за 2016 рік, 05 діб основної та 07 діб додаткової відпустки за 2018 рік, 08 діб додаткової відпустки за 2019 рік, 14 діб основної відпустки та 09 діб додаткової відпустки за 2020 рік. Оскільки відповідач станом на дату звільнення ОСОБА_1 не нарахував компенсацію за 76 доби (за 2016 рік – 5 діб, за 2018 рік – 12 діб, за 2019 рік - 22 доби, 2020 рік - 23 доби, 2021 рік - 14 діб) відпустки, таку ситуацію суд кваліфікував як протиправну бездіяльність ГУ НП. Також, сума індексації грошового забезпечення повинна включатися до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється розмір грошової компенсації за невикористану відпустку.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ч.1 ст.18 Закону України “Про міліцію”, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (чинний до 02.07.2015).
Статтею 19 Закону України “Про міліцію” передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Статтею 22 Закону України “Про міліцію” працівникам міліції держава гарантує соціальний захист.
Розділом VI пункту 49 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ (далі - Положення), затверджуваного Кабінетом Міністрів України передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки : а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.
При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.
Згідно пункту 51 Розділу VI Положення, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років -35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.
Пунктом 52 Розділу VI Положення визначено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.
Відповідно до пункту 56 Розділу VI Положення, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України “Про Національну поліцію”.
Відповідно до ч.1, 3 ст.59 Закону України “Про Національну поліцію”, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно ст.60 Закону України “Про Національну поліцію”, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.77 Закону України “Про Національну поліцію”, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Відповідно до ч.1 ст.92 Закону України “Про Національну поліцію”, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначеними цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно ч.2 ст.93 Закону України “Про Національну поліцію”, тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Відповідно до ч.9 ст.93 Закону України “Про Національну поліцію”, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
Згідно ч.10 ст.93 Закону України “Про Національну поліцію”, поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Згідно абз.2 п.15 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України “Про Національну поліцію”, за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.
Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських визначає Порядок №260.
Відповідно до п.8 розділу III Порядку №260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Системний аналіз приведених вище положень законодавства дає підстави для висновку, що позивач при звільнення зі служби набув право на компенсацію невикористаних днів відпустки.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 по зразковій справі №620/4218/18 вирішено спір за подібних спірних правовідносин. Зазначене судове рішення є релевантним до розглядуваного спору і висновки ВП ВС підлягають врахуванню, однак в даному випадку невиплата позивачеві компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не пов`язана з правозастосуванням відповідачем спеціального законодавства, а обумовлено в першу чергу не зверненням позивача за отриманням додаткової та щорічної відпустки у відповідному році служби та невизначенням у наказі про звільнення, який не оскаржувався та є чинним, невикористаних днів відпустки, які підлягали компенсації.
Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому, не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.
В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
З огляду на неврегулювання положеннями Закону України “Про Національну поліцію” та Порядку №260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення КЗпП України та Закону України “Про відпустки”.
Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України “Про відпустки”, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Колегія суддів наголошує, що компенсація за невикористані додаткові відпустки не обмежується тільки роком звільнення поліцейського та поширюється на роки, що передували звільненню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23.10.2019 по справі №826/8185/18.
Отже, у випадку звільнення особи з органів НПУ їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Верховний у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях по справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 і вважав правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 по справі №826/8185/18 з таких підстав.
Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України “Про Національну поліцію”. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки : щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України “Про Національну поліцію”, а саме : до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Як видно з матеріалів справи, згідно листа №19/3826 від 31.10.2023 ОСОБА_1 в 2005 році за період проходження служби з 26.09.2005 по 31.12.2005 мав право на чергову відпустку тривалістю 8 діб. Відповідно до особової картки на грошове забезпечення ОСОБА_1 чергова відпустка за 2005 рік йому не надавалась.
Таким чином, позивач має право на компенсацію за 2005 рік - у кількості 8 діб.
Згідно наказу №276 о/с ОСОБА_1 надано чергову відпустку за 2008 рік з 11.08.2008 до 12.09.2008 з виїздом у Миколаївську область, згідно наказу №190 о/с від 30.06.2011 капітану міліції ОСОБА_1 начальнику сектору розшуку злочинців і зниклих громадян управління карного розшуку ГУ МВС, надано чергову відпустку за 2011 рік, з 27.06.2011 по 27.07.2011 з виїздом в АРК, виплативши йому матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Також, позивач вказує, що за 2014 рік має право на компенсацію за невикористані дні основної відпустки в кількості 21 доба. Проте, як видно з матеріалів справи, позивач за 2014 рік використав основну відпустку в період з 25.03.2014 по 02.04.2014 (9 діб) та з 30.08.2014 по 19.09.2014 (21 доба).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що до 06.11.2015 позивач має право на компенсацію невикористаної чергової відпустки тривалістю 8 діб, яка позивачем не була використана.
Надалі, у процесі реформи органів МВС в листопаді 2015 року ОСОБА_1 був переведений для проходження служби в органи НПУ.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період проходження служби в ГУ НП не використав : за 2016 рік 05 діб додаткової відпустки; за 2018 рік – 05 днів основної відпустки та 07 днів додаткової відпустки (12 діб); за 2019 рік – 14 діб основної відпустки та 08 діб додаткової відпустки; за 2020 рік - 14 діб основної відпустки та 09 діб додаткової відпустки; за 2021 рік – 14 діб основної відпустки (грошова компенсація за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2021 році виплачено у кількості 05 діб та 01 доби додаткової відпустки (а.с 12 (зворот)), що підтверджується листом ГУ ПН від 28.06.2022.
Відтак, загальна кількість невикористаних днів основної та додаткової відпустки за період служби позивача в органах внутрішніх справ і в поліції становить 84 дні.
Натомість, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу при звільненні компенсацію за вищевказані невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, що дає підстави стверджувати про його протиправну бездіяльність.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що постановою КМУ №730 від 16.09.2015 “Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ” було ліквідовано як юридичну особу публічного права ГУ МВС України у Львівській області та його структурні підрозділи і одночасно утворено як юридичну особу публічного права ГУ НП.
Преамбулою Закону України “Про міліцію” визначалось, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України “Про Національну поліцію”, НПУ - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Отже, держава, ліквідувавши один державний орган, - міліцію, створила інший державний орган, - Національну поліцію, поклавши на останній, у тому числі, виконання завдань і функцій ліквідованого органу.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 по справі 826/26414/15, Верховний Суд України у постановах від 04.03.2014 по справі №21-8а14, від 27.05.2014 по справі №21-108а14, від 28.10.2014 по справі №21-484а14 сформулювали правову позицію, згідно якої, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.
Водночас, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом також у постановах від 20.05.2019 по справі №823/5357/15, від 12.12.2018 по справі №823/5397/15, від 13.03.2019 по справі №826/751/16.
Колегія суддів вважає, що незважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення ГУ МВС України у Львівській області, де позивач проходив службу до 06.11.2015, саме на ГУ НП слід покласти зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 84 дні відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Оскільки по суті завдання і функції ГУ МВС України у Львівській області покладено на інший орган - ГУ НП, в якому позивач з 07.11.2015 продовжив проходити службу, як такий, що прибув з МВС і з якого його було звільнено 22.03.2021, а тому ГУ НП зобов`язане здійснити повний розрахунок при звільненні з позивачем, зокрема, і вирішити питання компенсації за невикористані 84 дні відпустки.
Крім цього, відповідно до абз. 2 п. 15 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про Національну поліцію”, за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.
Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачу не виплачено компенсацію за невикористані 84 дні відпустки при звільненні, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Суд першої інстанції не належно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про грошову компенсацію невикористаних позивачем відпусток в загальній кількості 76 діб.
Щодо вимоги позивача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки за 2021 рік з урахуванням розміру індексації у березні 2021 року, колегія суддів зазначає, що така грошова компенсація за невикористані 06 діб (5 діб основної та 01 доба додаткової) відпустки за 2021 рік позивачу була виплачена згідно наказу №116 о/с від 22.03.2021.
Стосовно розподілу судових витрат, а саме стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує, що згідно ч.1, п.1 ч.3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Так, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Слід врахувати, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Колегія суддів наголошує на тому, що суд, розглядаючи заяву про розподіл судових витрат, та вирішуючи її по суті, має детально визначити чи підтверджуються вони документально (реально понесені) чи заявлених розмір відповідає визначеним нормам КАС України критеріям та чи є такі витрати співмірними зі складністю справи та здійсненими стороною діями під час розгляду спору, а не автоматично стягувати увесь заявлений стороною до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу.
Так, у позовній заяві представник позивача просить стягнути на його користь понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу, вартість яких складає 3000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду копії таких документів, а саме : договір-доручення про надання правової допомоги від 17.06.2022, укладений між ОСОБА_1 (по договору - Замовник) та адвокатом Золотухіним О.О. (далі – Адвокат); ордер про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 у Львівському окружному адміністративному суді на підставі зазначеного договору адвокатом Золотухіним О.О., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Золотухіним О.О. ЛВ №002023 від 23.10.2020;  розрахунок розміру правової допомоги у справі №380/11087/22 від 05.10.2022; акт здавання – приймання робіт від 05.10.2022 з переліком наданих послуг, витраченого на виконання робіт часу : - опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини, формування правової позиції. Вивчення та правовий аналіз матеріалів, що є предметом позову – 1 година, вартістю 1000 грн; - підготовка позовної заяви та відповіді на відзив – 2 год, вартістю 2000 грн; квитанція від 06.10.2022 у справі №380/10087/22 в сумі 3000 грн. Загальна вартість робіт становить 3000,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.
Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.02.2020 по справі №280/1765/19.
Отже, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт (написання позовної заяви, відповіді на відзив, письмові пояснення), здійснення аналізу законодавства у цій категорії справ, витрачений час, значення цієї справи для осіб, які є іншими сторонами у справі, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені витрати в сумі 3000,00 грн в суді першої інстанції є цілком обґрунтованими та співмірними із складністю цієї справи та підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що розумно обґрунтованими, справедливими та співмірними є заявлені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування ним норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції України у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року по справі №380/11087/22 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 на день звільнення зі служби в поліції грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області (79007, місто Львів, пл. Ген. Григоренка, буд. 3; ідентифікаційний код 40108833) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в загальній кількості 84 дні (за 2005 рік – 8 днів; за 2016 рік - 5 діб додаткової відпустки, за 2018 рік – 5 діб основної відпустки та 07 діб додаткової відпустки, за 2019 рік - 08 діб додаткової відпустки та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, за 2020 рік – 14 діб основної відпустки та 09 днів додаткової відпустки, за 2021 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення (з урахуванням індексації) станом на 22 березня 2021 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, місто Львів, пл. Ген. Григоренка, буд. 3; ідентифікаційний код 40108833) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок в суді першої інстанції та 2000 (дві тисячі ) гривень 00 копійок в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук