ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 січня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/4840/23
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/162/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                            головуючого-судді: Онищенко О.І.
                           суддів: Висоцької Н.В.,Мамонової О.Є.,      
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  
на рішення Новозаводського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня  2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності, (суддя Павлов В.Г.) ухвалене в м. Чернігів о 10 годині 02 хвилині, 
                                    В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року до суду звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності. 
Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 6/10 частин житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками будинку є : відповідачка ОСОБА_2 , яка має у власності 1/10 частину будинку та земельної ділянки; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 3/20 кожна у праві власності на будинок та земельну ділянку. Частка належна відповідачу є незначною та не може бути виділена в натурі , а інші співвласники ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не мають наміру щодо придбання частки, що належить відповідачу. Посилаючись на незначний розмір частки відповідача в спільному майні,  позивачка, з посиланням на ст.365 ЦК України, вважає наявними правові підстави для припинення права останньої на частку у спільному майні. 
Рішенням Новозаводського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня  2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач, стверджуючи про те, що виділ частки в спірному житловому будинку в  натурі неможливий не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини . Натомість згідно технічного паспорту на будинок та пояснень представника ОСОБА_2 у фактичному користуванні останньої перебуває квартира АДРЕСА_2 , що становить 1/10 частину від житлового будинку та є окремим ізольованим приміщенням. Окрім того, позивачем не доведено, що відповідачем вчиняються останній будь-які перешкоди, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлена можливості спільно володіти та користуватися цим нерухомим майном, а отже не підтверджено і обставину, визначену п.3 ч.1 ст.365 ЦК України.
Враховуючи обставини, на які посилався представник позивача як на підставу для задоволення позову, а саме: п.п.1,2,3 ч.1 ст.365 ЦК України щодо неподільності нерухомого майна, неможливості ним спільно володіти і користуватись, а також, що припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласнику, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовив в його задоволенні. Наявність у ОСОБА_2 на праві власності іншого житлового приміщення жодним чином не спростовує вище викладені висновки суду, оскільки вказана обставина є визначальною за умови доведеності позивачем п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду та постановити нове рішення про задоволенні позовних вимог. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду першої інстанції не відповідає реальним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. Так, в технічному паспорті та фактично було поділено будинок на три окремі квартири. Позивачка була власником 3/10 частин житлового будинку загальною площею 121.9 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7410100000:032:5678. Крім неї співвласниками 3/10 частин будинку та земельної ділянки є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Співвласниками решти 4/10 частин будинку були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , після сметрі яких їх частку успадкували: ОСОБА_8 1/5 частину, ОСОБА_9 1/10 та ОСОБА_10 . Фактично 4/10 частин будинку становила окрема квартира під АДРЕСА_2 . 24.01.2023 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали належні їм частки в будинку та земельній ділянці, що перебувають у спільній частковій власності позивачці і її частка збільшилась до 6/10 частин. Частка ж відповідачки успадкована нею становить 1/10 частин, або 12,19 кв. м. загальної площі та 8.32 кв.м. житлової площі, що фактично є незначним та не може бути виділено в натурі. В свою чергу позивачу належить на праві власності  73.17 кв.м. площі в зазначеному вище будинку. Користування квартирою АДРЕСА_2 в цілому, як це було до смерті ОСОБА_11 , відповідачкою на даний момент є неможливим, оскільки частка в будинку що їй належить на праві власності є незначною. Крім того, позивачка звертає  увагу на наявність у відповідача іншої квартири у АДРЕСА_3 , яка може бути нею використана для проживання.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскарджуване рішення без змін. У відзиві зазначає, що за час експлуатації будинку його площа збільшилась з 121.9 кв.м. до 180.2 кв.м.  та відповідно до Технічного паспорту ( інвентаризаційної справи № 3353-14) житловий будинок складається з трьох окремих частин, які мають самостійні інженерні комунікації, системи опалення. За інформацією ТОВ « Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» збільшення загальної площі будинку відбулось за рахунок самовільного зведення прибудови(коридору, кухні, кімнати, вбиральні, ванни, веранди). Також зміни відбулись щодо житлової площі, а саме зарахунок переобладнання ванної кімнати розміром 7.2 кв.м у житлову кімнату, що не є самочинним будівництвом та зменшення житлової площі зарахунок знесенням колишньої веранди розміром 8.6 кв.м. Зазначене дає підстави вважати, що частка належна на праві власності відповідачу є більшою чим вона визначена позивачем. Крім того, технічна можливість розподілу об`єкту нерухомого майна, відовідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, повинна бути проведена на підставі будівельно-технічної експертизи. Також відповідачка вважає, що апелянтом не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів неможливості спільного користування та розпорядження спільним майном. За доводами ОСОБА_2 наявність у неї іншого житла, в якому вона зареєстрована але не проживає, не може свідчити про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам відповідача.Більш того, квартира АДРЕСА_4 потребує капітального ремонту та не придатна до проживання, особливо у холодні пори року.Відповідачка не погоджується також і з розміром компенсації, який визначений звітом № 071/05/023, оскільки сума компенсації є занадто малою для придбання аналогічного житла в м. Чернігові.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону  не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено, що на час розгляду справи судом  житловий будинок з господарськими спорудами розташовані за адресою: АДРЕСА_1   перебувають у спільній частковій власності, а саме 6/10 часток належить ОСОБА_1 , 1/10 часток належить ОСОБА_2 , 3/20 часток ОСОБА_3 та 3/20 часток ОСОБА_4 . ( а.с.9-13)
Позивачкою ОСОБА_1 право власності на належі їй 6/10 часток житлового будинку та господарських споруд  було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2011 року ( 3/10 часток) та на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2023 року( 3/10 часток). ( а.с.10-15)
До укладення договору купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами від 24.01.2023 року, його співвласниками були : ОСОБА_1 якій належало  3/10 частин, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 яким належить по 3/20 частин та  по 1/5 частин будинку з господарськими с порудами були власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , після смерті яких їх частки успадкували: ОСОБА_8 1/5 частину, ОСОБА_9 1/10 та ОСОБА_10 1/10. В подальшому свої частки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продали 24.01.2023 року ОСОБА_1 .
З інформаційної довідки « Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» вбачається, що загальна площа будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 становить 121.9 кв.м., житлова 83.2 кв.м. Крім того, самовільно зведені прибудови : літ.А3-1( коридор літ.2-2пл.16.7кв.м., кухня літ.2-3 пл.9.6 кв.м., кімната літ.2-4 пл.10.4 кв.м., вбиральня літ.2-5 пл.1.2 кв.м., ванна літ. 2-6 пл.5.4 кв.м.), літ.а4-1(кухня літ.2-1 пл.8.0 кв.м. коридор літ.2-1 пл.3.5 кв.м.) , літ.а3-1( веранда літ.2-11 пл.3.5 кв.м.). По реєстру РПВННМ зафіксовано збільшення  житлової площі будинку на 7.2 кв.м. за рахунок переобладнання колишньої ванни під кімнату та  контрольного обміру, що не є самочинним.Зменшення загальної площі будинку на 8.6 кв.м. за рахунок зносу колишньої веранди та контрольного обміру. Зафіксовано також самовільно зведені гараж В-1 та котельня літ.В1-1, сарай літ.В..В1, огорожа №1-3 – знесено.( а.с.75)
Позивач та відповідач не заперечують, що між свіввласниками будинку склався порядок користування та будинок поділено на три квартири. З експлікації приміщень будинку АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 29.11.2023 року по будинку загальна площа становить 180.2 кв.м., житлова 93.6 кв.м. та складається з квартири АДРЕСА_5 площею 45.8 кв.м. ( коридор 7.2 кв.м, житлові кімнати: 19.3 та 8.3 кв.м., кухні 8.5 кв.м., тамбура 2.5 кв.м; квартири АДРЕСА_6 площею 88 кв.м.: кухня 8 кв.м. та 9.6 кв.м. , коридор 16.7  та 3.5 кв.м., житлових кімнат: 10.4,7.4, 11.3,11 кв.м., вбиральні 1.2 кв.м, ванни 5.4 кв.м., веранди 3.5 кв.м.), квартири АДРЕСА_2 площею 46.4 кв.м. : житлові кімнати 12.7 та 13.3 кв.м., коридор 4.8 кв.м., комора 6.4 кв. м. ( а.с. 73)
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. 
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи.
Отже, за приписами закону позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що: припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку.
Позивачка, порушуючи питання про припинення права на частку відповідачки у праві спільної часткової власності, не залучає до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 яким належить по 3/20 частин кожній у спірному будинку.
Наявна у справі копія розписки про відсутність у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наміру купівлі у співвласниці ОСОБА_2 належних їй на праві власності 1/10 частки у спільній частковій власності не є доказом бажання співвласників будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4   на припинення  права спільної часткової власності ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 .
Тобто позивачем не залучені до участі у справі всі співвласники будинку АДРЕСА_1 прав та інтересів яких стосується припинення права власності на частку у спільному майні .
Відповідно до вимог ч. 6 п.4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вище вказаного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
                                 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня  2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
Повний текст постанови виготовлено 18 січня 2024 року.
     
       Головуючий:                                                    Судді: