ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 201/11986/20
 
провадження № 61-10403св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -- Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
треті особи:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Заєць Павло Леонідович, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року у складі судді Куцевола В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку (далі - АТ КБ) «ПриватБанк», треті особи:             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим.
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір про надання банком кредиту у сумі 25 000 доларів США з метою придбання основних фондів, з кінцевим строком повернення кредиту, процентів, та винагороди не пізніше 10 вересня 2012 року.
У той самий день, на виконання пункту 3.1.2 зазначеного кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є відповідальними особами перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором, у тому ж розмірі, що і ОСОБА_4 , зі строком дії договору поруки - до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1                                                та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська                                     від 24 травня 2017 року у справі № 209/507/17 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 628,75 доларів США, яка відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 13 лютого 2017 року складала 370 702 грн.
27 листопада 2018 року постановою Дніпровського апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня     2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором                                            з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 скасовано. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором                         від 10 вересня 2007 року в розмірі 13 628,75 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 628,75 доларів США, що за курсом 27,20 грн за 1 долар, відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 лютого                    2017 року, складає 370 702 грн. У решті рішення залишено без змін.
Позивач вважав поруку за договором поруки припиненою 10 березня 2013 року, оскільки кредитор ПАТ КБ «ПриватБанк» не пред`явив вимоги до нього, як поручителя, щодо виконання обов`язку ОСОБА_2 по сплаті заборгованості за кредитним договором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, з 10 вересня 2012 року.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати зобов`язання, надане ним АТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки від 10 вересня 2007 року № 2007/176, припиненим 10 березня 2013 року.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня                     2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду                           від 10 травня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що позов ОСОБА_1 направлений до суду з метою уникнення цивільно правової відповідальності, що виникла на підставі судового рішення у справі № 209/507/17. Ухвалення Дніпровським апеляційним судом постанови у справі № 209/507/17 про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі з поручителя, унеможливлює задоволення у даній судовій справі позову про визнання поруки припиненою, оскільки підстави для стягнення з поручителя заборгованості вже були предметом дослідження у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням наданого до нього договору поруки.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2023 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Заєць П. Л., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили повністю обставини справи та не надали їм належної правової оцінки.
Застосувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові                           від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), суди не врахували, що у цій справі були встановлені інші фактичні обставини.
Суди не звернули увагу на те, що у справі № 209/507/17, якою було стягнуто на користь банку заборгованість солідарно з боржника та поручителів, не перевірялося і не досліджувалося питання припинення поруки ОСОБА_1 , тому, на його думку, він мав право звернутися з окремим позовом про визнання поруки припиненою. При цьому, ОСОБА_1 з об`єктивних підстав не приймав участі у розгляді справи № 209/507/17, оскільки суд першої інстанції не повідомляв його належним чином про розгляд справи, вказавши неправильну його адресу. Касаційну скаргу на судові рішення він не подавав, оскільки не мав можливості сплатити суттєвий розмір судового збору.
Також звертає увагу, що у справі № 203/2797/21 за позовом банку до боржника і поручителів, у тому числі до нього, про стягнення трьох процентів річних, судом було встановлено припинення його поруки. Вважає, що це рішення є преюдиційним для вирішення справи, яка переглядається.
Наводить судову практику Верховного Суду про те, що наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог щодо припинення поруки, якщо в судових рішеннях про стягнення заборгованості питання щодо припинення поруки не вирішувалося.
 
Відзиви на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у складі колегії суддів:                   ОСОБА_5, Олійник А. С., Ступак О. В., відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
10 жовтня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2023 року у зв`язку із відставкою судді  ОСОБА_5 справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А. 
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник в аспекті підстав та випадків касаційного оскарження, посилається на:
неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 372/3/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 17 липня 2019 року у справі № 757/306/17-цвід 25 вересня 2019 року у справі № 555/540/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 0417/2-4621/2011 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
відсутність висновку щодо застосування частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України у випадку, коли під час стягнення заборгованості солідарно з боржника та поручителів, суди не досліджували та не встановлювали факт припинення чи навпаки дії обов`язків за договором поруки (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Зайця П. Л., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та               вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). 
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 травня 2017 року у справі № 209/507/17 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1  та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 628,75 доларів США, яка відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 лютого 2017 року складала 370 702 грн та судовий збір.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. 
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,                ОСОБА_3 скасовано. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також солідарно                                 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року у розмірі 13 628,75 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13628,75 доларів США, що за курсом 27,20 грн за 1 долар, відповідно до службового розпорядження НБУ                   від 13 лютого 2017 року, складала 370 702 грн. 
У решті рішення залишено без змін.
 
Встановивши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто на користь банку, у тому числі, солідарно заборгованість з боржника ( ОСОБА_2 ) на поручителя ( ОСОБА_1 ), суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову останнього про визнання поруки припиненою.
При цьому, суди правильно застосували правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у наведеній справі Великої Палати Верховного Суду були встановлені інші фактичні обставини, тому висновки в ній не підлягали застосуванню при розгляді цієї справи, оскільки наведені у вказаній справі правові висновки є релевантними до справи, яка переглядається.
 
Доводи касаційної скарги з посиланням на припинення поруки ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 10 вересня                      2007 року, до уваги Верховним Судом не беруться, виходячи з наступного.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначила, що коли суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
 
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
 
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
 
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
 
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
 
Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
 
Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 22 вересня                  2022 року у справі 462/5368/16, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у тій справі, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
 
Враховуючи наведене, те, що суди у справі № 209/507/17 вже вирішили, ініційований кредитором для захисту його прав, спір із боржником та поручителями, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), є неналежним та неефективним способом захисту.
 
Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду про те, що наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог щодо припинення поруки, якщо в судових рішеннях про стягнення заборгованості питання щодо припинення поруки не вирішувалося, не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вирішувала питання правильності вирішення подібних спорів, зокрема, відступила від наведених заявником правових висновків, викладених у раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
При цьому, заявник у касаційній скарзі не наводить обґрунтувань щодо необхідності відступлення від наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Не вбачає таких підстав і колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховний Суд.
 
Не заслуговують на увагу й доводи заявника з посиланням на те, що у справі                          № 209/507/17, якою було стягнуто на користь банку заборгованість солідарно з боржника та поручителів, не перевірялося і не досліджувалося питання припинення поруки ОСОБА_1 , оскільки, вирішуючи позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника і поручителя, перевірка обґрунтованості заявлених позовних вимог є обов`язком суду.
 
Заявник, у разі незгоди із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 209/507/17, не був позбавлений можливості оскаржити їх до Верховного Суду, що було б належним та ефективним способом захисту його прав.
 
Посилання на неможливість сплати судового збору за подання касаційної скарги у наведеній справі, не є підставою для можливості обрання позивачем неналежного способу захисту в іншій справі. При цьому, Верховний Суд зазначає, що відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також заявник не був позбавлений можливості заявити клопотання про звільнення від сплати судового збору, його зменшення, відстрочення або розстрочення (стаття 136 ЦПК України).
 
Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Заєць Павло Леонідович - залишити без задоволення.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня                2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець
Б. І. Гулько
Д. Д. Луспеник