25.03.24
22-ц/812/9/24
Єдиний унікальний номер судової справи 486/620/23
Номер провадження 22-ц/812/9/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

25 березня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М., 

за участі: 
відповідача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , 

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 29 листопада 2023 року під головуванням судді Далматової Г.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об`єднання» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання» (далі – КП «ЖЕО») звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03 червня 2019 року між співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в особі уповноваженої особи ОСОБА_3 та КП «ЖЕО» було укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. 
Починаючи з 03 червня 2019 року КП «ЖЕО» надавало співвласникам та квартиронаймачам вказаного будинку послуги з управління багатоквартирним будинком, а співвласники, згідно чинного законодавства та умов договору, зобов`язані були сплачувати у відповідні строки такі послуги.
ОСОБА_1 є власником житлового приміщення АДРЕСА_2 . 
З 28 серпня 2012 року по 31 липня 2019 року ОСОБА_1 була зареєстрована за вищевказаною адресою та особовий рахунок відкрито на її ім`я. Станом на 06 квітня 2023 року відповідач зареєстрована за іншою адресою: квартира  АДРЕСА_3 .
В порушення чинного законодавства відповідач не сплачує вартість наданих їй житлово-комунальних послуг, у зв`язку із чим за період з січня 2020 року по березень 2023 року в неї виникла заборгованість у загальному розмірі 15 366 грн. 06 коп.
Посилаючись на викладені обставини, КП «ЖЕО» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість з оплати житлових комунальних послуг в загальному розмірі 15 366 грн. 06 коп., а також 2 684 грн. судових витрат.
Відповідач ОСОБА_1 надала до міського суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначала, що з 2014 року не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , а тому не отримує комунальні послуги та не зобов`язана за них сплачувати. 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2023 року позов КП «ЖЕО» задоволено в повному обсязі. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2023 року в загальному розмірі 15 366 грн. 06 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО» 2 684 грн. судового збору.
Рішення міського суду мотивовано тим, що вимоги позивача правомірні, оскільки ОСОБА_1 , як власник житла – кімнати в гуртожитку, зобов`язана приймати участь у сплаті за надані житлово-комунальні послуги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення міським судом норм матеріального та процесуального права, просила судове рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Скарга обґрунтована тим, що судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом не враховано той факт, що відповідач не користується житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем. Крім того, ОСОБА_1 не укладала договір про надання комунальних послуг з КП «ЖЕО», а також не уповноважувала нікого на укладення такого договору від її імені. При цьому, позивач не розкриває зміст послуг з утримання будинку та прибудинкової території, не надає акти виконаних робіт за цими послугами та доказів, що вказані послуги відповідач отримувала. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області за №1537 від 21 травня 2019 року «Про приватизацію ОСОБА_1 житлового приміщення АДРЕСА_4 » вирішено безоплатно передати ОСОБА_1 у приватну власність житлове приміщення № НОМЕР_1 у гуртожитку №3 будинку АДРЕСА_1 (а.с.3).
Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 17 квітня 2023 року ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 з 28 серпня 2012 року та 31 липня 2019 року вибула (а.с.12). 
Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 06 квітня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 (а.с.13).
Зборами власників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 від 31 травня 2019 року визначено управителем багатоквартирного будинку КП «ЖЕО», уповноважена особа ОСОБА_3 (а.с.5).
Відповідно до договору №69 від 03 червня 2019 року КП «ЖЕО» та співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 уклали договір з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (а.с.6-9).
Відповідно до положень вказаного договору, управитель зобов`язався надавати послугу з утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонального спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно з розрахунком заборгованості КП «ЖЕО» у ОСОБА_1 , як у власника житлового приміщення, виникла заборгованість за наданими послугами за період з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2023 року у загальному розмірі 15 366 грн. 06 коп. (а.с.4).
Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України, з якою кореспондується ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
В силу п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) – це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.
Відповідно до ст.7 цього Закону обов`язки співвласників багатоквартирного будинку включають забезпечення належного утримання та належного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечення технічного обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку.
Визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків та платежів співвласників будинку відноситься до виключної компетенції загальних зборів співвласників відповідно до ст.10, ч.2 ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
09 листопада 2017 року було прийнято Закон України №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності 10 грудня 2017 року. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі в редакції закону, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що послуга з управління багатоквартирним будинком є житловою послугою, яка належить до житлово-комунальних послуг і включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Згідно із ст.9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, встановивши вищевказані обставини, що підтверджуються достовірними доказами, суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й вірно встановив, що між сторонами фактично існували договірні відносини. В зв`язку з чим, відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обґрунтовано дійшов до висновку про необхідність стягнення боргу з відповідача за житлово-комунальні послуги. При цьому, будь-яких допустимих та належних доказів щодо необґрунтованості розміру нарахованої заборгованості за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 не надала, хоча за приписами ЦПК України, то є її обов`язком.
Аргументи апеляційної скарги про відсутність укладеного між позивачем та відповідачем договору щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території ґрунтуються на хибному розумінні викладених вище положень закону та обов`язків споживача комунальних послуг, які визначені відповідними нормами, а тому не заслуговують на увагу. До того ж, слід зауважити, що навіть відсутність письмового договору не звільняє відповідача від оплати наданих їй послуг, оскільки відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають не тільки з угод письмових чи усних, але з дій та вчинків осіб.
Також колегія суддів не може прийняти до уваги посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів фактичного обліку виконаних КП «ЖЕО» з утримання будинку робіт, оскільки складання будь-яких актів прийняття виконаних робіт між виконавцем послуг та мешканцями будинків діючим законодавством не передбачено, а відповідачем не надано доказів відповідно до Закону щодо надання неякісних послуг або їх ненадання взагалі. При цьому, доказів того, що вказані комунальні послуги є неякісними чи неповними при судовому розгляді судом теж не встановлено. 
Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що вона не проживає у житловому приміщенні АДРЕСА_4 , а тому фактично не споживає надані позивачем комунальні послуги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки характер наданих послуг пов`язаний з обслуговування будинку, в тому числі, житлового приміщення відповідача, яке є невід`ємною частиною цього будинку. Окрім того, власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання чи невикористання приміщень. 
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що вона в приміщенні не проживає і не користується комунальними послугами, не можуть бути взяті до уваги, оскільки саме власник майна несе витрати на його утримання.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення міського суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

       О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення
складено 28 березня 2024 року