УХВАЛА

06 березня 2024 року 
м. Київ

справа №990/312/23
адміністративне провадження №П/990/312/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача: Чиркіна С.М.,
суддів: Єзерова А.А., Коваленко Н.В, Кравчука В.М., Стародуба О.П.,
за участю: 
секретаря судового засідання Грабовської Т.О.,
позивача : не з`явився 
представників позивача: Пеліхос Є.М., Ніколаєнко Ю.А.
представника відповідача: Саввіна С.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника Президента України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 28.12.2022 №898/22 в частині, 

У С Т А Н О В И В:
1.           20.11.2023 на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Президента України (далі - відповідач), у якій позивач просить визнати протиправним, нечинним та скасувати Указ відповідача від 28.12.2022 № 898/22 в частині, якою постановлено вважати позивача таким, що втратив громадянство України.
2.          На думку позивача, Указ Президента України від 28.12.2022 № 898/22 в частині припинення громадянства України є незаконним, безпідставним, прийнятим з порушенням норм Конституції України, Закону України «Про громадянство України» і таким, що грубо порушує права, свободи й законні інтереси позивача.
3.          Ухвалою Суду від 23.11.2023 відкрито провадження у справі.
4.           11.12.23 за вх.№ П/9901/312/23-Д2 відповідачем подано відзив, у якому ставиться питання про залишення позовну ОСОБА_1 без розгляду.
5.          Відповідач стверджує, що про прийняття оскарженого Указу Президента України № 898/2022 від 28.12.2022 позивач мав дізнатись щонайменше 07.01.2023, оскільки інформація про Указ набула широкого розголосу у засобах масової інформації (роздруківки інтернет-ресурсів додаються). Вважає, що позивач не міг не знати про такі обставини.
6.          Наголосив, що інформація щодо підписання Указу Президента України про припинення громадянства України низці священнослужителів також озвучена Президентом України під час прес-конференції 11.01.2023.
7.          На думку представника відповідача, ОСОБА_1 , будучи священнослужителем та громадським, релігійним діячем, який публічно займає антидержавницьку позицію, особою, якій повідомлено про підозру за частиною першою статті 436-2 Кримінального кодексу України, усвідомлюючи суспільний резонанс власної діяльності, не міг не цікавитись відповідним наповненням інформаційного поля та не міг не знати про прийняття Указу № 898/2022.
8.          Відповідач вважає, що укладення договору про правову допомогу від 19.09.2022 свідчить, що починаючи із дати укладання вказаного договору, представник позивача, будучи повністю обізнаним із характером діяльності позивача та спрямованістю такої діяльності, не міг не цікавитись та не слідкувати за супутнім інформаційним простором.
9.          В якості підтвердження своєї позиції покликався на судову практику, сформовану в інших справах. 
10.          У додаткових письмових поясненнях представник відповідача, із покликанням на Указ Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» та пункт 6 статті 24 Закону України «Про громадянство України», зазначив, що оскаржений в частині Указ            № 898/2022 не публікувався як такий, що не має загального значення чи нормативного характеру.
11.          Представники позивача заперечували проти задоволення клопотання, стверджували, що відповідач покликається на не релевантну судову практику та практику Європейського суду з прав людини, оскільки наведена відповідачем практика сформована за іншого суб`єктного складу учасників та фактичних обставин.
12.          Представники позивача стверджують, що Указ № 898/2022 не був опублікований, в інший спосіб до позивача також не доводився, висвітлення в інтернет виданнях інформації про застосування санкцій не містили об`єктивної інформації щодо застосування санкцій саме до позивача та не є офіційним оприлюдненням.
13.          Так, на думку представників позивача, публікація щодо прес-конференції Президента України від 11.01.2023 взагалі не містить будь-яких згадок про позивача (т. 1, а. с. 78, 79).
14.          Стверджують, що відеозапис вищевказаної прес-конференції не містить інформації щодо прізвищ, відносно яких прийнято рішення про позбавлення громадянства України.
15.          Представник позивача стверджує, що в окремій роздруківці хоч і міститься згадка про Указ від 28.12.2022 № 898/2022, проте взагалі відсутні будь-які відомості про позивача, а тому залишається невідомим, як саме позивач міг дізнатися про те, що цей Указ стосується припинення його громадянства України (т. 1, а. с. 87-89).
16.          На думку позивача, в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у тому числі вимог частини 1 статті 99 КАС України, надані відповідачем роздруківки не є належними та допустимими електронними доказами, оскільки не містять інформації про обставини справи та її предмету, не містять належної ідентифікації та як наслідок можливості перевірити її достовірність.
17.          З огляду на відсутність інформації про першоджерело вищевказаних електронних доказів їх не можна брати до уваги.
18.          У судових засіданнях 31.01.2024 та 06.03.2024 представник відповідача підтримав доводи, зазначені в клопотанні про залишення позову без розгляду.
19.          Наголосив, що саме 07.01.2023, з моменту опублікування в низці інтернет видань, які вважає засобами масової інформації, таких як: «Апостроф», «Лівий берег», «Громадське» та інші, позивач був повідомлений про Указ № 898/2022.
20.          Стверджує, що на прес-конференції, яка відбулась 11.01.2023, Президент України повідомив засобам масової інформації про позбавлення громадянства України низки священнослужителів московського патріархату, відповідно ця інформація мала бути відомою позивачу. 
21.          На думку представника відповідача, оскільки позивач є учасником певного кримінального провадження, то має бути обізнаним про позбавлення його громадянства України. 
22.          Представники позивача заперечували проти задоволення клопотання з підстав зазначених у відповідних письмових запереченнях. 
23.          Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи в межах заявленого клопотання, суд установив таке.
24.           28.12.2023 був прийнятий Указ Президента України № 898/2022 «Про припинення громадянства України» (далі Указ № 898/2022).
25.          В якості нормативного обґрунтування в Указі № 898/2022 міститься покликання на пункт 26 статті 106 Конституції України та статей 17 і 19 Закону України «Про громадянство України».
26.          В Указі № 898/2022 зазначено: «вважати такими, що втратили громадянство України, у тому числі (…)   ОСОБА_1 , 1978 року народження, уродженця Республіки Молдова, який проживає у Запорізькій області».
27.          За твердженням представника відповідача, низка інтернет-видань, таких як Апостроф, LB.au (Лівий берег), ТСН Україна, Delo.ua … розмістили інформацію щодо прийняття Указу № 898/2022. 
28.           01.05.2023 представником позивача було скеровано відповідний адвокатський запит № 0105/5 до Державної міграційної служби України.
29.          У відповідь на вказаний адвокатський запит від Державної міграційної служби надійшов лист від 24.05.2023 № 6.5-4984/2-23, у якому серед іншого зазначено, що за інформацією Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі - УДМС у Запорізькій області), громадянство України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було припинено на підставі Указу Президента України від 28.12.2022 № 989/2022.
30.           25.05.2023 було направлено адвокатський запит № 2505/2 до Офісу Президента України, у якому було запитано засвідчену копію Указу в частині, що стосується ОСОБА_1 , та всіх документів, на підставі яких було прийнято Указ.
31.          У відповідь на адвокатський запит від 25.05.2023 представником позивача отримано лист за підписом заступника керівника Офісу Президента України            О. Дніпрова від 23.06.2023 № 43-01/532, до якого було долучено копії подання про втрату громадянства України від 27.12.2022, документа під назвою «Розгляд матеріалів у ДМС України» без номеру та дати, а також витяг з Указу від 28.12.2022 № 989/2022.
32.          Отже, між сторонами існують розбіжності щодо початку обліку строку звернення до суду із позовом про оскарження Указу Президента України від 28.12.2022 № 989/2022.
33.          На думку представника відповідача, початок перебігу строку слід відраховувати з 07.01.2023, а на думку сторони позивача з 23.06.2023.
34.          Враховуючи, що предметом спору є Указ Президента України щодо громадянства, колегія суддів зазначає таке. 
35.          Частини перша, друга статті 55 Конституції України встановлюють, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
36.          З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частина п`ята статті 125 Конституції України).
37.          Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів визначає Кодекс адміністративного судочинства України, який також встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах, що вбачається з приписів статті 1 цього Кодексу.
38.          За змістом приписів частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
39.          Водночас за приписами частини частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
40.          За сталою судовою практикою строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
41.          День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
42.          Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Водночас термін "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. 
43.          Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
44.          Вищенаведене дає підстави стверджувати, що строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав та інтересів, й такий строк, у разі його пропуску, може бути поновлений лише з поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.
45.          Подібні за змістом висновки щодо застосування вищезгаданих норм права викладались Верховним Судом в ухвалі від 11.07.2022 у справі № 990/102/22, розглянутої цим Судом, як судом першої інстанції, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2022, прийнятій у цій же справі за результатом її апеляційного перегляду.
46.          У вищевказаному судовому рішенні наголошено, що частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено застосування судом принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
47.          Водночас згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
48.          Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.
49.          Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. 
50.          Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
51.          Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ілхан проти Туреччини" ((В.П.), №22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
52.          Тому, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.
53.          Цей висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 520/109/20.
54.          Спірні ж правовідносини мають свої особливості та врегульовані безпосередньо Конституцією України, Законом України 18 січня 2001 року                   № 2235-III «Про громадянство України» (далі також Закон № 2235-ІІІ)
55.          За приписами статті 17 Закону № 2235-ІІІ громадянство України припиняється, у тому числі, внаслідок виходу з громадянства України.
56.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 цього Закону підставою для втрати громадянства України є, у тому числі (…), добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. 
57.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону № 2235-ІІІ Президент України приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.
58.          Отже, Президент України має право видавати акти про прийняття до громадянства України та про припинення громадянства України, такими актами є відповідні Укази. 
59.          За приписами статті 26 Закону № 2235-III рішення з питань громадянства можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку до суду. 
60.          Позивач скористався правом на оскарження Указу № 898/2022. 
61.          Ключовим при вирішенні клопотання є питання початку перебігу строку звернення до суду.
62.          Враховуючи предмет спору, яким є Указ Президента України № 898/2022, колегія суддів зазначає  таке. 
63.          У статті 4 КАС України визначено поняття «індивідуальний акт»:
64.          індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
65.          В розумінні вимог статті 4 КАС України оскаржений Указ № 898/2022 є індивідуальним актом, щодо якого законодавство України не передбачає окремих правил доведення до відома, проте не обізнаність особи щодо якої прийнятий цей акт не відтермінує його дію. 
66.          Отже, реалізація права на судове оскарження Указу № 898/2022 має бути пов`язана в першу чергу з обізнаністю особи щодо якої прийнятий цей акт та від дати обізнаності необхідно відраховувати початок перебігу строку на його оскарження. 
67.          Під час оцінки доводів учасників щодо початку перебігу строку оскарження, колегія судів також враховує таке. 
68.          Згідно із статтею 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. 
Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. 
69.          Отже, на цей час ще не прийнято спеціального закону, яким би був урегульований порядок доведення до відома населення законів та інших нормативно-правових актів, актів індивідуальної дії, що визначають права і обов`язки громадян і порядок набрання такими нормативно-правовими актами чинності, що за відсутності в Україні закону про нормативно-правові акти є цілком логічним, хоча це не виправдовує його відсутності.
70.          Відповідно до підпункту «b» пункту 3 статті 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 1969 року, при тлумаченні міжнародного договору, поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
71.          Відповідно до статті 32 Конвенції питання тлумачення та застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду з прав людини, який діє відповідно до Конвенції. Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
72.          У зв`язку з цим, необхідно зазначити, що певними статтями Конвенції, зокрема, статтею 8, 9, 10 та іншими встановлюються обмеження на здійснення прав і свобод.
73.          Таке втручання може бути виправданим лише у випадку, якщо воно здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
74.          Європейський суд у справі «Полторацький проти України», розглядаючи питання того, чи було втручання здійснене "відповідно до закону" зазначив: «Цей вираз, по-перше, вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було   доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна бути здатна передбачити його наслідки для себе, а також, це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (рішення у справах "Круслін проти Франції" та "Ювіг проти Франції" від 24 квітня 1990 р., серія А №176-А, с.20, § 27, і серія А №176-В, с.52, § 26, відповідно).
75.          У справі «Волосюк проти України» Європейський суд зазначив, що «вимога «доступності закону» була дотримана, оскільки всі вказані нормативні акти були опубліковані».
76.          З цього слідує, що однією з вимог Європейського суду до закону, що визначає права і обов`язки громадян, є доведення їх до відома громадян, тобто офіційне оприлюднення. Іншими словами, не забезпечивши належного оприлюднення нормативно-правових актів держава порушуватиме права і свободи громадян.
77.          Проте, на виконання вимог статті 77 КАС України відповідачем не наведено доказів та підстав обмежень щодо публікації Указу Президента України                    № 898/2022 або застережень ознайомлення позивача із цим Указом. 
78.          Питання оприлюднення нормативно-правових актів, зокрема, указів Президента України, регулюються Указом Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10 червня 1997 року № 503/97 (далі - Указ № 503/97).
79.          Пунктом 1 Указу № 503/97 установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.
80.          Відповідно до пункту 7 Указу № 503/97 акти Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, які не мають загального значення чи нормативного характеру, можуть не публікуватися за рішенням відповідного органу. Ці акти та акти з обмежувальними грифами офіційно оприлюднюються шляхом надіслання відповідним державним органам та органам місцевого самоврядування і доведення ними до відома підприємств, установ, організацій та осіб, на яких поширюється їх чинність.
Неопубліковані акти Верховної Ради України і Президента України набирають чинності з моменту одержання їх державними органами або органами місцевого самоврядування, якщо органом, що їх видав, не встановлено інший строк набрання ними чинності.
81.          Також згідно із пунктом 7 Указу № 503/97 акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.
82.          Отже, за загальним правилом встановленим пунктом 7 Указу № 503/97 акти індивідуальної дії набирають чинності з моменту їх прийняття. 
83.          Водночас, на виконання вимог статті 77 КАС України відповідачем не надано інформації щодо встановлення органом видання Указу № 898/2022 строку набрання ним чинності.
84.          Згідно із частиною першою статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
85.          Сторонами визнається, що Указ Президента України № 898/2022 не був оприлюднений в поряду, визначеному пунктом 1 Указу Президента України             № 503/97. 
86.          В контексті вимог частини першої статті 78 КАС України у суду відсутні сумніви щодо не оприлюднення цього Указу Президента України.
87.          Водночас, на виконання вимог статті 77 КАС України сторонами не надано доказів та судом не встановлено факту направлення Указу Президента України     № 898/2022 позивачу.
88.          Колегія суддів наголошує, що згідно із статтею 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
89.          У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
90.          В цьому контексті колегія суддів враховує, що Закон України 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі також Закон № 2939-VI) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес .
91.          Згідно із статтею 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень.
92.          За приписами пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується у тому числі обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. 
93.          Відповідно до статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються у тому числі (…)  суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
94.          Згідно із статтею 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом:
систематичного та оперативного оприлюднення інформації:
в офіційних друкованих виданнях;
на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет;
на єдиному державному веб-порталі відкритих даних;
на інформаційних стендах;
будь-яким іншим способом.
95.          Представник відповідача не заперечує, що інтернет-видання, на які він покликався та в яких в різних обсягах була розміщення інформація щодо Указу      № 898/2022, не відносяться до засобів оприлюднення, перелічених в статті 5 Закону України № 2939-VI. 
96.          Водночас, на виконання вимог статті 15 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати у тому числі (…) акти індивідуальної дії (крім внутрішньо організаційних), прийняті розпорядником.
97.          Згідно із статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
98.          Згідно із частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
99.          Отже, загальна інформація в перелічених представником відповідача інтернет-виданнях щодо Указу № 898/2022, без чіткого визначення особи щодо якої прийнято цей Указ, не може вважатись належним доказом оприлюднення акту індивідуальної дії, відповідно не може вважатись датою відліку перебігу строку звернення до суду. 
100.          Відповідно початок перебігу строку на звернення до суду має обраховуватись з дня отримання позивачем у відповідь на адвокатський запит від 25.05.2023 відповідного листа за підписом заступника керівника Офісу Президента України О. Дніпрова від 23.06.2023 № 43-01/532, до якого було долучено копії подання про втрату громадянства України від 27.12.2022.
101.          Сторонами визнається та підтверджується відміткою про реєстрацію, що до суду позивач звернувся 20.11.2023. 
102.          За такого правового регулювання та встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач звернувся із цим позовом в межах шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, а отже, відсутні підстави для задоволення клопотання про залишення позову без розгляду. 
Керуючись статтями 47,77,122, 241, 248 КАС України,

У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні клопотання представника Президента України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 28.12.2022 №898/22 в частині.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали складено 11 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:                                                             С.М. Чиркін
Судді:                                                                       А.А. Єзеров
                                                                                Н.В. Коваленко
                                                                                В.М. Кравчук
                                                                                О.П. Стародуб