ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 лютого 2024 року 
м. Київ
 
справа № 157/940/22
провадження № 61-6170св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючої - Фаловської І. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Котом Сергієм Івановичем, на постанову Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про виселення із житлового будинку.
Позов обґрунтований тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 2010 року вона почала проживати у цьому будинку з відповідачем як співмешканці, однак з 2012 року ОСОБА_2 почав зловживати спиртними напоями, внаслідок чого між ними постійно виникали непорозуміння, сварки та бійки, що спричиняло їй і її дітям душевні страждання.
На час звернення з позовом вона разом із дочками, онуком та зятем вимушені тимчасово переїхати до її знайомих, оскільки не могли витримати знущань, які відповідач вчиняв стосовно них. 
Вона неодноразово зверталася до відповідача, щоб він добровільно виселився з її будинку, проте він у категоричній формі відмовлявся, хоча має житловий будинок, куди може переїхати.
Вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належним їй на праві приватної власності житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, оскільки у будинку проживає відповідач, який унеможливлює проживання її та членів її сім`ї у спірному будинку.
Просила суд виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача в її користь понесені судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 рокуу позові відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що вселення відповідача у спірне житло відбулося за згодою ОСОБА_1 , як власника житла, тому ОСОБА_2 відповідно до частини другої статті 65 Житлового Кодексу України (назва Кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX; далі - ЖК України) набув рівного з іншими членами сім`ї права користування цим житлом, у зв`язку з чим він не може бути виселений зі спірного житлового будинку, за відсутності іншого житла.
Позивачка не довела порушення відповідачем правил співжиття в одному будинку.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  задоволено. Скасовано рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Виселено ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_1 відповідач суду не надав.
Відповідач не довів, що він з позивачкою вели спільне господарство, тобто не довів, що мав з нею спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, купував майно для спільного користування, брав участь у витратах та утримання житла, у ремонті житла, що засвідчує реальність сімейних відносин.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що позивачка і відповідач проживали разом як чоловік та дружина однією сім`єю у спірному житловому будинку з достовірністю не підтверджують того, що відповідач з позивачкою вели спільне господарство, що засвідчує реальність сімейних відносин.
Суд апеляційної інстанції, оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності втручання у його право на житло, встановив, що обмеження у здійсненні прав позивачки ОСОБА_1 , як власника житлового будинку, гарантовані законодавством України, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягають усуненню, оскільки ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника житла і не виконує вимогу власника житла про виселення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2023 року  ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з  касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, у якій просив її скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, відповідно до яких неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 26 червня 2020 року у справі № 309/1158/18, від 12 січня 2022 року у справі № 334/4599/20, згідно з яким не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, самий факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінки всім доказам у справі, зокрема щодо відсутності у відповідача іншого житла.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року поновлено  ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року,відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Цей житловий будинок позивачка успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_3 , який згідно зі свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Згідно з копією будинкової книги, довідкою Сошичненської сільської ради від 09 серпня 2022 року № 677, паспортом громадянина України з 24 травня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному житловому будинку за згодою позивачки та проживав з нею однією сім`єю більше 10 років.
Відповідно до копії будинкової книги у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка, відповідач, а також ОСОБА_7 , яка є спільною дочкою сторін, та дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_8 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власностівід 7 квітня 2021 року, індексний номер 251638089, 31 березня 2021 року на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 листопада 2022 року у справі № 157/1335/20 ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).
Згідно з частиною четвертою статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин  з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений  із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до частин першої, другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження  № 14-64цс20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі. 
Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, зокрема особи, які жили однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не є такими, що мають тимчасовий характер. Тому їхні права, зокрема і житлові, розглядалися як постійні. 
Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги  як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.
Суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення суду першої інстанції, виходив з того, що відповідач не проживав з позивачкою однією сім`єю, не був членом сім`ї позивачки, проте з цими висновками Верховний Суд не може погодитись з огляду на таке.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суди у справі, що переглядається, встановили, що позивачка є власницею будинковолодіння АДРЕСА_1 . 
У справі № 157/1335/20 суд  встановив, що ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину після смерті її батька ОСОБА_3 , шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Рішенням суду у цій справі визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на  АДРЕСА_1 .
З огляду на вказане позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 ще з 2008 року, а суди встановили, що відповідач вселився до цього будинку за її згодою.
Згідно з копією будинкової книги, довідкою Сошичненської сільської ради від 09 серпня 2022 року № 677, паспортом громадянина України з 24 травня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суд першої інстанції із змісту позовної заяви, пояснень самої позивачки і письмових доказів встановив, що  відповідач ОСОБА_2 за згодою позивачки у 2013 році був зареєстрований у спірному житловому будинку, який вона успадкувала після у 2008 році після смерті її батька, та проживав з нею однією сім`єю більше 10 років.
Суд апеляційної інстанції вказаних встановлених обставин не спростував, водночас переоцінив докази, досліджені в суді першої інстанції, не навівши підстав неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.
Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, не надав оцінці твердженням позивачки у позовній заяві, що сторони разом проживали однією сім`єю.
Водночас суд першої інстанції, відмовивши у позові, з огляду на підстави позову про виселення відповідача, оцінивши пропорційність втручання у право на житло, дійшов висновку, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, та порушення ним правил співжиття позивачка в суді не довела.
Суд апеляційної інстанції виходив також з того, що на сьогодні відповідача не можна вважати членом сім`ї позивача, проте не спростував висновки і мотиви суду першої інстанції щодо виселення колишнього члена сім`ї позивача - власника будинку. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). На обґрунтування підстав позову позивачка посилалась на те, що вона разом з дочкою, онукою і зятем вимушено тимчасово переїхали до знайомих, проте не надала належних і допустимих доказів. 
Верховний Суд зауважує, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).    
Суд апеляційної інстанції не спростував висновків суду першої інстанції, що повідомлення з Камінь-Каширського районного відділу поліції ГУ Національної поліції у Волинській області від 31 серпня 2022 року, згідно з яким 01 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 12019030090000218, не є підтвердженням систематичного порушення відповідачем правил співжиття у спірному житловому будинку, вчинення ним щодо позивачки домашнього насильства, або інших неправомірних дій, які можуть бути підставою для виселення. 
Крім того, апеляційний суд не надав оцінки доказам, зокрема відповіді Камінь-Каширського РВП ГУНП від 17 жовтня 2022 року ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не притягався, як і до кримінальної відповідальності за кримінальним провадженням № 12019030090000218, то тому, що у судовому засіданні позивачка зазначила, що кримінальне провадження стосовно відповідача закрите, оскільки вона відмовилася від обвинувачення.
Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги в частині того, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, чи оцінені докази відсутності іншого житла у відповідача, з яких виходив суд першої інстанції. Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції, також не зазначив аргументів та мотивів висновку про доведеність підстав позову, на які посилалась позивачка.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18, викладено правовий висновок про те, що всебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежності.
У висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень зазначено, що мотиви прийняття рішення повинні бути узгодженими, зрозумілими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку мотивації, яка привела суддю до ухвалення рішення. Умотивованість повинна засвідчувати дотримання суддею принципів, сформульованих Європейським судом з прав людини (а саме повага до права на захист та на справедливий суд). Коли проміжні рішення стосуються індивідуальних свобод (наприклад, дозвіл на арешт) або можуть вплинути на права осіб чи на їхнє майно (наприклад, тимчасова опіка над дитиною або превентивне накладення арешту на нерухоме майно чи на банківські рахунки), потрібен належний виклад мотивів подібного рішення. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. У викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін, тобто на кожен окремий пункт вимог та на аргументи захисту. Це важливий запобіжник, оскільки він дає можливість сторонам переконатися у тому, що їхні доводи були досліджені, а отже, суддя взяв їх до уваги.
Верховний Суд зауважує, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові не навів достатньої та належної аргументації щодо оцінки обставин виселення відповідача на предмет пропорційності втручання у його право на житло та балансу інтересів сторін у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі                     № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 26 червня 2020 року у справі № 309/1158/18, від 12 січня 2022 року у справі № 334/4599/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі, вирішувалося питання правомірності виселення члена сім`ї, зокрема і колишнього, власника житла шляхом оцінки втручання у право на житло відповідно достатті 8 Конвенції.
Аргументація, викладена в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції щодо оцінки обставин та підстав виселення ОСОБА_2 є короткою, що заважає Верховному Суду належно оцінити правильність застосування судом апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи норм матеріального права під час ухвалення оскаржуваного рішення.
За вказаних обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками касаційного розгляду справа передається на новий розгляд, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_2 , подану адвокатом Котом Сергієм Івановичем, задовольнити частково.
Постанову Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуюча                                                                                                  І. М. Фаловська
Судді:                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
                                                                                                                       А. С. Олійник
В. В. Сердюк