ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 січня 2024 року
м. Київ
справа № 115/5399/13-к
провадження № 51-3542км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 на вирок Сакського міськрайонного суду АР Крим від 6 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду АР Крим від 25 грудня 2013 року, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крайнє Сакського району, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , який проживає в АДРЕСА_2 , раніше судимий вироком Сакського міськрайонного суду АР Крим від 6 червня 2013 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 304 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.
 
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сакського міськрайонного суду АР Крим від 6 листопада 2013 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць без конфіскації майна.
За обставин, зазначених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 11 серпня 2013 року близько 15:00 повторно, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом для його подальшого використання в особистих цілях, біля домоволодіння на АДРЕСА_3 , скориставшись відсутністю власника, за допомогою ключа, який був у замку запалення, завів двигун моторолера «Viper active» вартістю 5000 грн, належного ОСОБА_7 , і поїхав у с. Низинне Сакського району, тобто незаконно заволодів транспортним засобом, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.
Апеляційний суд Автономної Республіки Крим ухвалою від 25 грудня 2013 року залишив вирок місцевого суду без змін.
Указані судові рішення ОСОБА_6 оскаржив у касаційному порядку. 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), який на той час діяв як суд касаційної інстанції, ухвалами від 28  та від 29 березня 2014 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою засудженого та витребував із Сакського міськрайонного суду АР Крим матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Законом України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 30 січня 2018 року, внесено зміни до Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 параграфу 3 розділу 4 вказаного Закону касаційну скаргу засудженого 7 лютого 2018 року передано до Касаційного кримінального суду.
Однак у зв`язку з тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим витребувана справа до теперішнього часу на адресу Верховного Суду не надійшла. 
Як передбачено абз. 2 ч. 3 ст. 1 Закону України від 12 серпня 2014 року«Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», у разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення.
Беручи до уваги значний час, що минув з моменту звернення ОСОБА_6 до суду касаційної інстанції, зміст питань, порушених у касаційній скарзі, і особливості процедури касаційного перегляду, а також те, що в матеріалах касаційного провадження наявні копії судових рішень, що оскаржуються, Верховний Суд дійшов висновку про можливість здійснення касаційного розгляду за документами і матеріалами, поданими ОСОБА_6 , оскільки в цьому конкретному випадку таких документів і матеріалів, на думку колегії, буде достатньо для ухвалення відповідного судового рішення.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення, застосувати до нього положення ч. 4 ст. 289 КК та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу злочину. 
При цьому засуджений висуває свою версію подій, за якою він у потерпілого взяв мопед, який не зареєстрований в МРЕВ та не має номерів реєстрації,  як робив це раніше, однак пошкодив його по дорозі, оскільки впав. Потерпілий виставив рахунок за ремонт у сумі 3000 грн. Свідок ОСОБА_8 , у якого він працював, дав потерпілому 500 грн та запчастини. Він (засуджений) не заявляв у міліцію, що повернув мопед. Вважає, що потерпілий вимагав у нього 3000 грн і повідомив правоохоронним органам неправдиві відомості, а суд, не застосувавши до нього положення, передбачені ч. 4 ст. 289 КК та засудивши його, порушив положення статей 412, 413 КПК.
Правове обґрунтування розгляду
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; 5) забезпечення обвинуваченому права на захист; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 9) обов`язковість судового рішення.
Принцип верховенства права як одна із засад кримінального провадження закріплений і в ст. 8 КПК, де вказано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Слід врахувати, що принцип верховенства права не заперечує принципу законності, оскільки цей принцип є складовою верховенства права. Унікальність верховенства права як центрального принципу саме в його багатогранності, адже він змістовно включає інші принципи права. Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності та правової передбачуваності. 
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 рокуу ст. 2 передбачає, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією  і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (див., зокрема, справу «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Судова дискреція (судовий розсуд) - це вид правозастосовної діяльності, який передбачає повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, з метою ухвалення справедливого, обґрунтованого та законного рішення. Одним із проявів судового розсуду є судовий активізм.
Верховний Суд зауважує, що з моменту подання касаційної скарги засуджений жодного разу не звертався до суду касаційної інстанції, жодної зацікавленості в розгляді його касаційної скарги не проявляв, після відбуття призначеного за оскаржуваним вироком покарання не повідомляв Суд про своє місцеперебування та не надав жодної контактної інформації. На думку Суду, така поведінка засудженого, який подав касаційну скаргу, указує на те, що він втратив інтерес до її розгляду. Інші учасники так само не проявляли жодної заінтересованості в розгляді справи та не повідомили Суду свою актуальну контактну інформацію чи адресу перебування. Про день та час касаційного розгляду засуджений й інші учасники судового провадження були повідомлені шляхом розміщення оголошення на сайті Верховного Суду.
Враховуючи наведене, а також таку засаду кримінального провадження, як розумність строків, що випливає із завдання забезпечення швидкого розслідування і судового розгляду, закріпленого в ст. 2 КПК, та відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, та зважаючи на існування тривалий час правової невизначеності, відсутності ініціативи в особи, яка оскаржила судові рішення в касаційному порядку, керуючись принципом верховенства права, колегія суддів уважає, що вказане касаційне провадження підлягає розгляду, виходячи з такого. 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні
Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині достовірності встановлених фактичних обставин кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі ОСОБА_6 .
Як убачається з вироку, висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. 
Зокрема, постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції послався на таке:
- показання самого ОСОБА_6 , який не заперечував, що взяв мопед у потерпілого;  
- показання потерпілого ОСОБА_7 , згідно з якими він, виявивши відсутність належного йому мопеда, який залишив біля домоволодіння за місцем свого проживання з ключами у замку запалювання мопеда, пішов шукати мопед і від жителів села йому стало відомо, що на його мопеді бачили ОСОБА_6 , у зв`язку з чим він почав телефонувати обвинуваченому, але той не відповідав. На вул. Октябрьська в Крайнє Сакського району потерпілому сказали, що ОСОБА_6 бачили на його мопеді і він поїхав до с. Низинне того ж району, у зв`язку з чим він припинив пошуки. Коли потерпілий додзвонився до обвинуваченого, той повідомив, що залишив мопед біля воріт його домоволодіння. Повернувшись додому, потерпілий знайшов свій мопед біля двора, але на мопеді були пошкодження. Він сказав обвинуваченому, що заподіяна шкода становить 500 грн. Між ними виник конфлікт, оскільки ОСОБА_6 не погодився із сумою заподіяної шкоди. Потерпілий повідомив ОСОБА_6 , що буде вимушений звернутися до правоохоронних органів з приводу угону його мопеда. Раніше обвинувачений іноді виконував у нього роботу за наймом за домовленістю, тому він іноді дозволяв кататися на мопеді, але того дня такого дозволу він обвинуваченому не давав і ключі від мопеда не передавав, оскільки за декілька днів до цього між ними виник конфлікт на ґрунті виконання останнім у нього роботи, яку той не закінчив. Пізніше того ж дня близько 20:00 ОСОБА_6 зустрівся з ним і, перебуваючи у стані сп`яніння, провокував конфлікт. Далі приблизно через тиждень з ним зустрівся ОСОБА_9 і дав йому 500 грн та запасні частини до мопеда у рахунок відшкодування заподіяної ОСОБА_6 шкоди, а також попросив забрати подану ним у правоохоронні органи заяву. Крім того, потерпілий пояснив, що під час досудового розслідування проводився одночасний допит його і обвинуваченого, у ході якого ОСОБА_6 визнавав вину в повному обсязі, але після закінчення допиту попросив його сказати, що це він надав дозвіл обвинуваченому взяти мопед і дав йому ключі, але він такого дозволу обвинуваченому не надавав. Також потерпілий пояснив, що будь-якої зустрічі одночасно між ним, обвинуваченим і свідком ОСОБА_9 , під час якої потерпілий поясняв, що він давав обвинуваченому дозвіл взяти мопед і дав тому ключі від транспортного засобу, не було;
- дані протоколу огляду мопеда «Viper active» від 24 серпня 2013 року, згідно з яким на правій частині пластикового покриття виявлено чотири тріщини розмірами приблизно від 3 до 10 см, права опорна лапка погнута, гальмівна ручка зламана;
- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 5 вересня 2013 року за участю потерпілого і обвинуваченого, згідно з яким ОСОБА_6 пояснив, що, переконавшись, що його ніхто не бачить, сів на мопед, завів двигун ключами, які були у замку запалювання, і поїхав до с. Низинне Сакського району. Під час поїздки не впорався з керуванням і впав з мопеда. ОСОБА_6 пояснив указані ним обставини і показав на місці події;
- дані протоколу одночасного допиту від 17 вересня 2013 року обвинуваченого ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_7 , згідно з якими допитувані дали аналогічні показання щодо подій, про які зазначали під час слідчого експерименту, а саме ОСОБА_6 пояснив, що 11 серпня 2013 року потерпілий не давав йому дозволу взяти мопед, а потерпілий ОСОБА_10 підтвердив це. Водночас ОСОБА_6 пояснив, що того ж дня він повернув потерпілому вказаний мопед добровільно, оскільки брав його на декілька годин і мав намір повернути. Ці показання підтвердив потерпілий, пояснивши, що того ж дня мопед було йому повернено.
Суд першої інстанції зазначив, що доводи на спростування доводів засудженого про те, що він не вчиняв злочину, оскільки взяв мопед потерпілого саме з дозволу останнього, який і передав йому ключі від нього, спростовуються сукупністю зібраних під час досудового розслідування і досліджених під час судового розгляду доказів, а саме показаннями потерпілого, які підтверджуються даними слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого і обвинуваченого, та даними протоколу одночасного допиту цих осіб.
Дав оцінку суд першої інстанції і показанням свідка ОСОБА_9 про те, що, зі слів ОСОБА_6 , який працював у нього за наймом, свідку стало відомо, що він брав у потерпілого з його дозволу мопед, але повернув у несправному стані, у зв`язку з чим потерпілий заявив про заподіяну йому шкоду у сумі 500 грн, з якою ОСОБА_6 був незгодний. Надалі приблизно наприкінці серпня або на початку вересня 2013 року свідок був присутнім у ході розмови між обвинуваченим і потерпілим, під час якої останній говорив, що ОСОБА_6 не викрадав мопеда, але він звернувся з заявою до правоохоронних органів через те, що обвинувачений не відшкодував йому шкоди.
Зокрема, місцевий суд зазначив, що такі показання ОСОБА_9 спростовуються показаннями потерпілого про те, що такої розмови взагалі не відбувалося, а також тими обставинами, що показання потерпілого саме про незаконність заволодіння його транспортним засобом є послідовними, з приводу яких він неодноразово давав пояснення протягом всього досудового розслідування, в тому числі під час слідчого експерименту за участю обвинуваченого та одночасного допиту з обвинуваченим, у ході яких останній також пояснював, що заволодів мопедом 11 серпня 2013 року без дозволу потерпілого. Аналогічно пояснення про ці обставини давав і потерпілий під час судового розгляду.
Оцінивши зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненомуповторно.
Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення, з чим погоджується і Верховний Суд.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те, що суд повинен був звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 289 КК, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 4 ст. 289 КК особа, яка вперше вчинила дії, передбачені ч. 1 ст. 289 КК цієї статті, та добровільно заявила про це правоохоронним органам, повернула транспортний засіб власнику і повністю відшкодувала завдані збитки, звільняється від кримінальної відповідальності судом.
Водночас ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні дій, передбачених ч. 2 ст. 289 КК, і, як зазначає у касаційній скарзі сам засуджений, до правоохоронних органів із заявами не звертався.
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги засудженого в цій частині є безпідставними.
Посилаючись на те, що моторолер не зареєстрований у МРЕВ та не має номерів реєстрації, засуджений не зазначає, яким чином це впливає на законність постановлених щодо нього судових рішень з огляду на те, що він сам не заперечує належності транспортного засобу потерпілому.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і вмотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга засудженого не містить.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є достатнім чином умотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Ураховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, 
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Сакського міськрайонного суду АР Крим від 6 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 25 грудня 2013 року щодо нього - без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
 
Судді

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                       ОСОБА_3