Номер провадження: 22-ц/813/7092/23 
Справа № 491/219/23
Головуючий у першій інстанції Банташ Д. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Комлевої О.С., Назарової М.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 27 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, 
встановив:

У березні 2023 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки доходу (заробітку) відповідача щомісячно, до закінчення дитиною навчання, тобто до 30.09.2025 включно, починаючи з дня пред`явлення позову та витрати на професійну правничу допомогу. 
Позовні вимоги обґрунтовано відсутністю добровільної допомоги зі сторони відповідача та передбачений сімейним законодавством обов`язок по утриманню їх спільної дитини - ОСОБА_3 , яка перебуває на її утриманні, досягла повноліття, однак продовжує навчання у Республіці Польща в Опольському Університеті, тому у зв`язку з необхідністю матеріальної допомоги доньці просить задовольнити заявлені вимоги. 
Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 27 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1  задоволено частково: ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримування повнолітньої доньки,  ОСОБА_3 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи стягнення з 03.03.2023 року і на період її навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23 років, за умови продовження навчання та понесені у справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. 00 коп., в решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 27 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього аліменти на користь повнолітньої доньки – ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи стягнення з 03.03.2023 і на період її навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23 років, за умови продовження навчання. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом порушені норми процесуального права, зокрема апелянт зазначає, що під час судового розгляду суді першої інстанції представником відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, адже відповідач не відмовлявся сплачувати аліменти на утримання своєї повнолітньої доньки, а регулярно це робив, так як між ним та донькою існувала домовленість з приводу щомісячної сплати на її картковий рахунок суми, що дорівнює 1/8 частини доходу відповідача. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що на його утриманні перебуває неповнолітній син, а також мати – пенсіонер. До того ж він вимушений винаймати житло, оскільки немає нерухомості. Проте суд не врахував вказаних доводів в клопотанні про закриття провадження та відхилив їх. 
ОСОБА_2 також посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права при розгляді вказаної справи, зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не звернув уваги на ст. 199 СК України та не врахував, що відповідач не заперечував щодо стягнення аліментів на користь повнолітньої доньки, однак не погоджувався із визначеним позивачкою їх розміром. До того ж в оскаржуваному рішенні зазначено те, що аліменти мають стягуватися саме на користь позивача, тобто матері повнолітньої доньки, а не на користь самої повнолітньої доньки. Апелянтом зазначено, що позивачем не надано жодного доказу, що вона утримує спільну доньку. Крім того, ОСОБА_2 зазначено, що їх повнолітня донька отримує щомісячну стипендію у розмірі 900 злотих, що згідно офіційного курсу валют, встановленому НБУ на день пред`явленням позову становить більше 8000 грн., а тому враховуючи вищенаведені обставини, ОСОБА_2 вважає, що з нього на користь доньки на період її навчання слід стягувати аліменти в розмірі 1/8 частки доходу (заробітку), що на його думку буде відповідати інтересам сторін та повнолітньої доньки. 
Також в якості доводів апеляційної скарги в частині витрат на професійну правничу допомогу, ОСОБА_2 посилається на те, що з тексту позовної заяви та відповіді на відзив можна дійти висновку, що ОСОБА_1 представляє свої інтереси самостійно, адже інформація про представника позивача в справі відсутня. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Як передбачено п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 досягла повноліття, однак продовжує навчання у Опольському Університеті в Республіці Польща на денній формі навчання (а.с. 17, 18 копія довідки і переклад).
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та стягуючі щомісячно аліменти в розмірі 1/6 частки доходу на утримання доньки на період її навчання, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір буде відповідати інтересам сторін та повнолітньої дитини.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Відповідно до статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2018 р., у справі № 622/373/16-ц, в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15.
При визначенні розміру аліментів суд враховує положення статті 182 СК України.
Апеляційним розглядом справи встановлено, що відповідач у суді першої інстанції не заперечував свого обов`язку щодо сплати аліментів, проте зазначив, що має матеріальну можливість сплачувати аліменти на навчання доньки у розмірі 1/8, що регулярно це і робив, так як між ним та донькою існувала домовленість з приводу щомісячної сплати на її картковий рахунок суми, що дорівнює 1/8 частини доходу відповідача. 
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Проте ствердження ОСОБА_2 щодо регулярної щомісячної матеріальної допомоги доньці на її картковий рахунок жодними доказами не підтверджено, в матеріалах справи відсутні квитанції або поштові переводи. Таких доказів не надано і в суді апеляційної інстанції. 
Щодо тверджень апелянта про те, що на його утриманні перебуває неповнолітній син та мати – пенсіонер, то слід зазначити, що Верховний Суд в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 382/1093/16-ц (провадження № 61-12568св18) зазначив, що вирішуючи вимогу про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання зазначив, що «вирішення питання про звільнення особи від сплати аліментів у зв`язку зі скрутним майновим станом зобов`язує особу, яка його ініціювала, довести відсутність можливості брати участь в утриманні дитини та не ставиться в залежність від доходів іншого з батьків, з яким проживає дитина та на утриманні якого знаходиться. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо перебування на його утриманні непрацездатної матері, оскільки судами встановлено, що вона є пенсіонером за віком та отримує пенсію».
При цьому, при вирішенні спору та визначенні розміру аліментів, судом першої інстанції прийнято до уваги наявність у відповідача на утриманні неповнолітнього сина, на якого він також сплачує аліменти. 
Безпідставними є і доводи апелянта про те, що він вимушений винаймати житло, оскільки жодних належних підтверджень зазначеного до суду не надано (договір оренди житла тощо). 
Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачем не надано жодного доказу, що вона утримує спільну доньку є необґрунтованими, виходячи з наступного, 
Так, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що в навчальний період донька тимчасово проживає за місцем свого навчання, а весь інший період із нею, що підтверджуються доданою до позову довідкою Ананьївської міської ради від 08.02.2023 №172. в якій також зазначено, що донька не лише спільно проживає із матір`ю, а і перебуває на її утриманні (а.с.19). 
Таким чином, судом встановлено та відповідачем не спростовано, що повнолітня ОСОБА_3 перебуває на утриманні матері, а тому відповідно до правової позиції, викладеної неодноразово Верховним Судом, в тому числі й у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 701/699/16-ц (провадження № 61-20608св18), вимога про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, на користь матері є обґрунтованою та такою, що відповідає нормам сімейного законодавства.
В зв`язку з наведеним, необґрунтованими є і твердження апелянта про те, що аліменти мають стягуватися саме на користь самої повнолітньої доньки, а не на користь матері повнолітньої доньки, оскільки відповідно до ч.3 ст. 199 СК України,  право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідачем не спростовано, що їх спільна донька ОСОБА_3 проживає з позивачкою, тому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 199 СК України, позивач також наділена правом на звернення з відповідним позовом до суду. 
Посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, а саме на те, що судом першої інстанції не було враховано доводів відповідача стосовно підстав для закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору є безпідставними, оскільки як встановлено, ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 27 червня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено із наведенням мотивів такої відмови. 
З урахуванням наведеного та враховуючи, що обов`язок щодо утримання неповнолітніх дітей покладається законом на обох батьків, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 на період її навчання, слід стягнути аліменти в розмірі 1/6 частки доходу (заробітку), що буде відповідати інтересам сторін та повнолітньої дитини.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо доводів апелянта стосовно витрат на професійну правничу допомогу.
Так, ОСОБА_2 посилається на те, що з тексту позовної заяви та відповіді на відзив можна дійти висновку, що ОСОБА_1 представляє свої інтереси самостійно, адже інформація про представника позивача в справі відсутня. 
Разом з тим, вказані доводи апелянта є безпідставними, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 долучила до позову документи, які в повній мірі підтверджують обсяг наданих юридичних послуг і виконаної роботи адвокатом.
Так, до суду надано:
-виписку із договору про надання правової допомоги по цивільній справі від 03.03.2023 (а.с. 36);
-квитанцію до прибуткового касового ордеру №99 від 03.03.2023 на суму 1500 грн. (а.с. 37);
-витяг з договору про надання правової допомоги від 03.03.2023 (а.с. 38-39);
-розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу (а.с. 40);
-копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 41).
Отже, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Дорош Т.А. 03.03.2023 укладено договір про надання правової допомоги, а згідно розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу позивач сплатила за послуги адвоката 1500 грн.
Згідно з положеннями ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в прозові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
При вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Враховуючи часткове задоволення позову, суд обґрунтовано вважав, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргуОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 27 червня 2023 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п.2ч.3ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                                  О.С. Комлева

М.В. Назарова