ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 січня 2024 року           справа №200/4210/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В.,
за участю секретаря судового засідання Передерія Є.О.,
представника відповідача Пономарьова А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/4210/23 (суддя в І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                      УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року; - визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно; - зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року включно; - зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач наголошує на тому, що судом першої інстанції безпідставно враховано постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022р. у справі №200/3471/21, оскільки вона була скасована постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 березня 2023 року. Суд безпідставно розмежував поняття середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Окрім того, станом на 11 жовтня 2023 року відсутні відомості щодо набрання законної сили рішенням у справі №200/1857/23.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідачем також подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Відповідач наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем 28.10. 2020 р.був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України і у спірний період він проходив військову службу, отримуючи відповідне грошове забезпечення. При цьому, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ, яким скасовано збереження середнього заробітку за працівниками, які проходять військову службу. Відтак, судом першої інстанції безпідставно було стягнуто на користь позивача середній заробіток з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву, розглядаючи апеляційні скарги в межах викладених доводів, встановив наступне.
Наказом ТУ ДБР від 26 лютого 2021 року  позивача звільнено з посади на підставі п.п.2,5 ч.3 ст.13 Закону України “Про Державне бюро розслідувань”, п.1 ч.1 та ч.4 ст.87 Закону України “Про державну службу” (у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок змін у штатному розписі).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі 200/3471/21 визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську від 26 лютого 2021 року №43-ос “Про звільнення ОСОБА_1 ” з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську. Поновлено Овсяннікова Олексія Валентиновича в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську з 1 березня 2021 року. Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 березня 2021 року по 13 вересня 2021 року в сумі 463 910,65 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 1 березня 2021 року на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21, та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді.
Проте, постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 березня 2023 року скасовано постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року залишено в силі.
Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську від 21 липня 2023 року №39-ОС позивача поновлено на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 1 березня 2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі №200/1857/23 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 2 червня 2023 року включно. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року змінено рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі №  200/1857/23 в мотивувальній частині, а також у абзаці другому резолютивної частини рішення слова і цифри «з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно» - виключити.
Абзац третій резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з 14 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року включно у розмірі 732 490 (сімсот тридцять дві тисячі чотириста дев`яносто) грн. 50 коп. з відрахуванням з цієї суми обов`язкових до сплати податків, зборів та обов`язкових платежів.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня  2023 року у справі № 200/1857/23 - залишено без змін.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року, та зобов`язання здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року включно, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу законі про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Як встановлено судом, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 200/3471/21 (залишеним в силі постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 березня 2023 року) позивача поновлено на посаді з 1 березня 2021 року, стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 березня 2021 року по 13 вересня 2021 року в сумі 463 910,65 грн..
Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську, від 21 липня 2023 року №39-ОС поновлено позивача на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 1 березня 2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі № 200/1857/23 (з урахуванням змін, внесених постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року) стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 14 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року включно у розмірі 732 490 (сімсот тридцять дві тисячі чотириста дев`яносто) грн. 50 коп. з відрахуванням з цієї суми обов`язкових до сплати податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Отже, за наведеними вище рішеннями суду на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 березня 2021 року по 13 вересня 2021 року в сумі 463 910,65 грн., середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 14 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року включно у розмірі 732 490,50 грн..
Судом також встановлено, що 28.10.2020 (до прийняття судом першої інстанції від 13 вересня 2021 року рішення у справі 200/3471/21) позивачем був укладений контракт з Донецьким зональним відділом Військової служби правопорядку про проходження військової служби у Збройних Силах України. На дату прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі, позивач на підставі наказу по стройовій частині від 07.06.2023 № 161, продовжував проходити військову службу в Лагунсько-Павлоградському зональному відділі Військової служби правопорядку Східного територіального управління Військової служби правопорядку.
19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України. Зокрема в частині 3 статті 119 Кодексу законів про працю України замінено слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» на «зберігаються місце роботи і посада».
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, застосуванню підлягають ст. 119 КЗпП України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до частин 1-3 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Частиною 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у том числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію російською федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на теперішній час.
З огляду на вказане, Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, згідно з якими у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Суд зазначає, що відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України у п. 2. 3. рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»
У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.
Суд також звертає увагу, що у рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що у позивача з 19.07.2022р. відсутнє право на отримання середнього заробітку в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, за період з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року.
Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги позивача не вбачається.
Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не нарахуванні та не виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно, та зобов`язання здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2021 року по справі №640/19103/19, зокрема, указав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Отже, право на отримання середнього заробітку згідно статті 236 КЗпП України виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу.
В межах цієї справи з`ясовано, що позивач у спірний період проходив військову службу, тому внаслідок здійсненої відповідачем у спірний період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 не був і не міг бути позбавлений можливості виконувати роботу в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську, та в тому числі, отримувати там заробітну плату згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ.
Відтак, підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за період з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно, - відсутні.
При цьому колегія суддів не бере до уваги посилання місцевого суду на постанову від 05 жовтня 2023 року по справі № 340/693/22, з наступних підстав.
По-перше, в цій постанові Верховний Суд також послався на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2021 року по справі №640/19103/19, зокрема, щодо виникнення права на отримання середнього заробітку згідно статті 236 КЗпП України у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу.
По-друге, фактичні обставини у справі № 340/693/22 не є релевантними до обставин в справі, що розглядається. Так, особливістю нинішньої справи є проходження позивачем військової служби, внаслідок чого здійснена відповідачем у спірний період затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі не потягла за собою позбавлення можливості ОСОБА_1 виконувати роботу в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську, та отримувати заробітну плату. 
Отже, не настало будь-яких наслідків негативного характеру для ОСОБА_1 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно.
Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а позовні вимоги в цій частині – відхиленню.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/4210/23 – скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 3 червня 2023 року по 20 липня 2023 року – відмовити.
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/4210/23 – залишити без змін.
Повний текст постанови складений 11 січня 2024 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                                           Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                                        А.А. Блохін

                                                                                                                            І.В. Сіваченко