ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
13 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 709/377/21
провадження № 61-10004св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Полтавська обласна прокуратура, Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба Україна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України, касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Левченка В. В., та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора, касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, в якому просив суд стягнути з відповідачів шляхом безспірного списання коштів з відповідного казначейського рахунку на його користь відшкодування витрат на правову допомогу, втрачений заробіток, витрати на проїзд та моральну шкоду.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 13 травня 2004 року він працює суддею Оржицького районного суду Полтавської області. Рішенням Ради суддів України від 27 вересня 2011 року № 641/0/15-11 його призначено на посаду голови Оржицького районного суду Полтавської області.
Постановою слідчого в особливо важливих справах відділу прокуратури Полтавської області від 12 листопада 2012 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.
21 листопада 2012 року стосовно нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за частиною третьою статті 368 КК України.
19 грудня 2012 року йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 березня 2015 року № 7/вп-15 його відсторонено від посади судді Оржицького районного суду Полтавської області строком на два місяці.
Наказом голови Оржицького районного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року № 9 (ОС)с вирішено, в зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності і відстороненням від посади судді з 04 березня 2015 року на два місяці, проводити йому з 28 березня до 04 травня 2015 року включно виплату у вигляді посадового окладу без доплат.
Вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року, його визнано невинуватим у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та виправдано.
Зазначеним вироком встановлено незаконність притягнення його як обвинуваченого, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та проведення обшуку в його житлі. Вказані незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду завдали йому моральних втрат, призвели до порушення нормальних життєвих, у тому числі службових, зв`язків, принизили його гідність, честь та ділову (службову) репутацію.
Тривалий термін розслідування та судовий розгляд кримінальної справи були дуже психотравмуючою подією для нього, завдали нестерпних тривалих моральних страждань та довготривалого стресу, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього та майбутнього своєї сім`ї. Особливо страждав через те, що підпадав під ризик бути безпідставно позбавленим волі. Внаслідок вилучення мобільного телефону з сім-картою, він був позбавлений права мобільного спілкування з людьми, не міг вирішувати службові питання і взагалі втратив контакти, тобто номера телефонів багатьох осіб, які значилися в його телефоні.
Крім того, було накладено арешт на його майно, а його відсторонено від посади. Перебуваючи під кримінальним переслідуванням, він страждав та ніяковів від сорому за безпідставні звинувачення в скоєнні злочину, намагався привернути увагу суспільства на те, що він є чесною та порядною людиною, звертаючись у засоби масової інформації, змушений був виправдовуватися та доводити свою невинуватість. 
У зв`язку із відстороненням від посади, за період з 28 березня 2015 року до 04 травня 2015 року включно, йому не виплачувалася щомісячна доплата до окладу за вислугу років у розмірі 40 відсотків від окладу.
Також ним були понесені витрати на правничу допомогу та проїзд.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів шляхом безспірного списання коштів з відповідного казначейського рахунку на його користь на відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн; втраченого заробітку в розмірі 4 640,00 грн; проїзду в розмірі 1 650,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 900 000,00 грн, втрачений заробіток у розмірі 4 640,00 грн, витрати за проведення експертизи у розмірі 2 262,97 грн, а всього стягнено 906 902,97 грн.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, встановивши, що строк незаконного перебування позивача під слідством та судом з 19 грудня 2012 року до 29 вересня 2020 року, виходив з того, що ОСОБА_1 зазнав душевних страждань внаслідок необ`єктивного та упередженого розслідування, безпідставного притягнення його до кримінальної відповідальності, йому було спричинено значної моральної шкоди, яку суд, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначив у розмірі 900 000,00 грн та, відповідно, не обмежився законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування, оскільки таке перевищення розміру моральної шкоди від мінімально встановленого законом вважав виправданим у цій ситуації.
При цьому суд врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.
Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування втраченого заробітку за час відсторонення від роботи (посади), суд дійшов висновку, що вони підлягають задоволенню в розмірі 4 640,00 грн, оскільки відповідно до змісту довідки-розрахунку, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Полтавській області видно, що ненарахована доплата за вислугу років судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 за період з 28 березня до 04 травня 2015 року становить зазначену суму.
Щодо вимог про відшкодування витрат на проїзд, то суд дійшов висновку, що вказані вимоги у розмірі 1 650,00 грн не підлягають задоволенню в силу дії норми частини другої статті 121 КПК України.
Також суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, сплачену в межах кримінального провадження, оскільки розподіл витрат на правничу допомогу, яка була надана в рамках кримінального провадження та розгляду кримінальної справи, має здійснювати суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК України. 
Суд застосував Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року скасовано, постановлено нове судове рішення.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 500 000,00 грн.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 12 000,00 грн.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на проїзд 1 650,00 грн.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування втраченого заробітку 4 640,00 грн.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у розмірі 3 775,40 грн.
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що позивач перебував під слідством та судом з 19 грудня 2012 року до 29 вересня 2020 року, оскільки зазначений строк обраховується, зокрема з моменту пред`явлення обвинувачення - 12 листопада 2012 року та закінчується 29 вересня 2020 року, днем набрання законної сили виправдувальним вироком.
При збільшенні позивачу розміру моральної шкоди суд апеляційної інстанції врахував висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 07 жовтня 2022 року № 1893/22-27, а також факт того, що позивач був відсторонений від займаної посади, змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, протягом тривалого часу доводити свою невинуватість, його майно перебувало під арештом, а стосовно нього була застосована підписка про невиїзд. 
Крім того, внаслідок тривалого кримінального переслідування було порушено його звичний уклад життя, позивач зазнав страждань, доводячи свою невинуватість перед органами досудового слідства та судом. Притягнення його до кримінальної відповідальності та безпідставне обвинувачення спричинило втрату ним авторитету серед колег та підлеглих, громадян, позивач вимушений був докладати додаткові зусилля для відновлення авторитету та ділової репутації.
На користь позивача підлягає стягненню розмір втраченого заробітку, який підтверджений довідкою-розрахунком Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, сплачену в рамках кримінального провадження, та витрат на проїзд, суд апеляційної інстанції зазначив, що неправильними є висновки місцевого суду про віднесення вказаних витрат на правничу допомогу, яка була надана в рамках кримінального провадження, та розгляду кримінальної справи має здійснювати суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК України, а також те, що витрати на проїзд не підлягають задоволенню в силу норм дії частини другої статті 121 КПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів
 
У липні 2023 року Державна казначейська служба України через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просила суд скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року в частині задоволення позовних вимог і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, не врахували того, що розмір моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до безпідставного збагачення. Крім того, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів наявності завдання йому моральної шкоди і причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів.
Також суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не врахував того, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду в кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку.
Крім того, суд апеляційної інстанції, стягуючи з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову та моральну шкоду, витрати на правову допомогу, на проїзд та за проведення експертизи, вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 просив суд стягнути визначені суми коштів солідарно зі всіх відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів. Однак, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12/рп-2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.
 
Підставою касаційного оскарження рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16 (провадження № 14-400цс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/16 (провадження № 12-95гс20), та у постановах Верховного Суду від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 (провадження № 61-32739св18), від 17 серпня 2020 року у справі № 0240/2961/18-а (провадження № К/9901/360/19), від 16 вересня 2020 року у справі № 420/5665/18 (провадження № К/9901/21250/19; К/9901/21837/19), від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 (провадження № 61-7861св22).
 
У липні 2023 року Полтавська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просила суд скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року і ухвалити нове судове рішення, яким визначити розмір відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
 
Касаційна скарга Полтавської обласної прокуратури мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно зазначили, що кошти підлягають стягненню з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки вони підлягають стягненню безпосередньо з Державного бюджету України.
Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, то Полтавська обласна прокуратура не заперечує про наявність заподіяння йому шкоди, однак лише у розмірі, мінімально визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за час перебування під слідством та судом до набрання законної сили виправдувальним вироком суду. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі ніж передбачено зазначеним Законом є помилковим, оскільки призводить до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави України.
Суд апеляційної інстанції необґрунтовано стягнув витрати на правову допомогу та проїзд у кримінальному провадженні, оскільки ці витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства, у зв`язку з тим, що розподіл витрат на правничу допомогу, яка була надана в рамках кримінального провадження та розгляду кримінальної справи, має здійснювати суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до вимог КПК України. 
Витрати за проведення судово-психологічної експертизи також не підлягали стягненню, оскільки цей висновок не враховувався судом під час ухвалення судового рішення.
Крім того, суд апеляційної інстанції, стягуючи на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток, не врахував того, що стягнута сума обрахована не відповідно до вимог пункту 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
 
Підставою касаційного оскарження рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 26/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), від 29 травня 2021 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) та у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
 
У липні 2023 року Офіс Генерального прокурора  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просив суд змінити постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, зменшивши розмір стягнення моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розміру.
Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно зазначив, що кошти підлягають стягненню з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки вони підлягають стягненню безпосередньо з Державного бюджету України.
Суд апеляційної інстанції не врахував того, що доказів які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 1 500 000,00 грн, позивачем не надано, тому вони є недоведеними.
Також суд апеляційної інстанції, стягуючи на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток, не врахував того, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Щодо витрат за проведення судово-психологічної експертизи, то вони не підлягають стягненню, оскільки суд апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення при визначенні розміру моральної шкоди не враховував цей висновок.
Крім того, суд апеляційної інстанції необґрунтовано стягнув витрати на правову допомогу та проїзд у кримінальному провадженні, оскільки ці витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства, у зв`язку з тим, що розподіл витрат на правничу допомогу, яка була надана в рамках кримінального провадження та розгляду кримінальної справи, має здійснювати суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до вимог КПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) та у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19 (провадження № 61-8370св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 759/7630/20 (провадження № 61-1063св22).
 
У липні 2023 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просив суд скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованого мотивування відхилення висновку експерта в частині визначення розміру моральної шкоди та не врахував обставин відсутності доказів на спростування цього висновку. Отже, ОСОБА_1 надав суду належні та допустимі докази на підтвердження моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн, а відповідачі не надали суду жодного доказу на спростування зазначеної суми.
 
Підставою касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц (провадження № 61-34358св18).

 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2023 року Державна казначейська служба України подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якій просила суд відмовити в її задоволенні, а касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.
 
У вересні 2023 року Офіс Генерального прокурора подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив суд залишити цю касаційну скаргу без задоволення.
 
У вересні 2023 року Полтавська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила суд залишити цю касаційну скаргу без задоволення, а касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити.
 
Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2023 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У липні 2023 року заявник у встановлений судом строк усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника Офісу Генерального прокурора - прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Кутєпова О. Є.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У серпні 2023 року заявник у встановлений судом строк усунув недоліки касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
 
У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Указом Президента України від 13 травня 2004 року № 539/2004 ОСОБА_1 вперше строком на п`ять років призначено на посаду судді Оржицького районного суду Полтавської області.
 
Постановою Верховної Ради України від 03 травня 2010 року № 1943-V ОСОБА_1 безстроково обрано на посаду судді Оржицького районного суду Полтавської області.
 
Рішенням Ради суддів України від 27 вересня 2011 року № 641/0/15-11 ОСОБА_1 призначено на посаду голови Оржицького районного суду Полтавської області.
 
12 листопада 2012 року постановою слідчого в особливо важливих справах відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого в кримінальній справі, пред`явлено звинувачення у вчиненні злочину за частиною третьою статті 368 КК України.
 
21 листопада 2012 року стосовно ОСОБА_1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення за частиною третьою статті 368 КК України.
 
19 грудня 2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.
 
21 жовтня 2013 року наказом голови Оржицького районного суду Полтавської області № 10(ОС)с «Щодо встановлення ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років» ОСОБА_1 , судді Оржицького районного суду Полтавської області, встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу з 17 жовтня 2013 року, у зв`язку з наявністю станом на 17 жовтня 2013 року стажу роботи 15 років.
 
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 березня 2015 року № 7/вп-15 ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Оржицького районного суду Полтавської області строком на два місяці.
 
Наказом голови Оржицького районного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року № 9(ОС)с ОСОБА_1 , судді Оржицького районного суду Полтавської області, у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності і відстороненням від посади судді з 04 березня 2015 року на два місяці, проводити йому з 28 березня до 04 травня 2015 року включно виплату у вигляді посадового окладу без доплат.
 
Вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України та виправдано.
 
Відповідно до довідки Оржицького районного суду Полтавської області від 05 квітня 2021 року № 05-16/1/21 судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , відповідно до наказу голови Оржицького районного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року № 9(ОС)с «Про зміну в оплаті праці судді ОСОБА_1 » у період з 28 березня 2015 року до 04 травня 2015 року проводилася виплата посадового окладу без доплат. Розмір щомісячної доплати судді ОСОБА_1 за вислугу років з 17 жовтня 2013 року становив 40 відсотків посадового окладу, встановлений наказом від 21 жовтня 2013 року № 10(ОС)с «Щодо встановлення ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років» в зв`язку з наявністю станом на 17 жовтня 2013 року стажу роботи 15 років.
 
Згідно з довідкою-розрахунком, виданою 20 квітня 2021 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області, ненарахована доплата за вислугу років судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 становить 4 640,00 грн.
 
Відповідно до висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 07 жовтня 2022 року № 1893/22-27 за результатами судової психологічної експертизи у цивільній справі, ситуація, яка досліджується у справі, а саме притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та обвинувачення в тяжкому злочині, дійсно є психотравмувальною для нього. 
Обставини, які досліджуються в справі, завдали ОСОБА_1 моральних страждань (моральну шкоду). 
Згідно із зазначеною ситуацією психологічний вплив психотравмуючої ситуації мав для ОСОБА_1 глибокий та тривалий характер, що зумовило тривалі негативні зміни психоемоційної і соціальної сфер існування, втрачені життєві та професійні зв`язки, неможливість продовжувати звичне активне життя та плин буття особистості, з допущенням обмеження прав і свобод та приниженням честі і гідності як громадянина. 
Виявлені психотравмуючі для ОСОБА_1 наслідки в дослідженій ситуації, такі як:
 - незаконне обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, повідомлення про підозру, проведення обшуку та накладення арешту на майно;
 - перебування в стані захисту від звинувачень, погіршення ділової репутації, матеріальні труднощі, перешкоди для відновлення своєї професійної діяльності, загрози кримінального покарання та конфіскації майна, висвітлення події в засобах масової інформації з негативної сторони, що призвело до публічного приниження та мало негативний вплив як на самого ОСОБА_1 , так і на його близьке оточення;
 - втрата ОСОБА_1 суспільних зв`язків спричинила йому моральні страждання (моральну шкоду) та стала причинно-наслідковим зв`язком у ситуації, що розглядається у справі для визначення орієнтовного розміру відшкодування моральних страждань.
Рекомендований розмір відшкодування нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди з психологічної точки зору, може дорівнювати грошовому еквіваленту в 405 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора підлягають частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду
 
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
 
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
 
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 
 
Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.
 
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України). 
 
Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
 
Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що  ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 12 листопада 2012 року до 29 вересня 2020 року, тобто 94 місяців 17 днів, оскільки вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, у зв`язку з недоведеністю його вини та виправдано.
 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
 
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
 
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
 
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
 
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
 
Отже, визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що його початком є 12 листопада 2012 року (пред`явлення обвинувачення), а останнім днем перебування під слідством і судом є 29 вересня 2020 року (день набрання законної сили виправдувальним вироком). 
 
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
 
Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
 
У статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 жовтня 2022 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 700,00 грн.
 
Таким чином, період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом складає 94 місяці 17 днів (з 12 листопада 2012 року до 29 вересня 2020 року), тому розмір відшкодування морального відшкодування не може бути меншим за 633 596,67 грн (6 700,00 грн х 94 місяців 17 днів), що не позбавляє суд права визначити цей розмір у більшому розмірі.
 
Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Однак зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, стягнутої судом апеляційної інстанції, підлягає зменшенню з 1 500 000,00 грн до 900 000,00 грн, як визначив суд першої інстанції, оскільки такий розмір не менший від мінімального, і не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призводить до його збагачення.
 
Отже, Верховний Суд вважає за необхідне постанову суду апеляційної інстанції в цій частині змінити та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 до 900 000 грн.
 
Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду кримінального провадження і кримінальної справи 
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
 
Верховний Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
 
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
 
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
 
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).
 
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Згідно із статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
 
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
 
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
 
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).
 
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
 
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 (провадження                    № 61-9263св19) Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
 
Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
 
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
 
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи те, що  ОСОБА_1 на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження надав суду відповідні документи, зокрема, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 31 серпня 1993 року № 177 на ім`я адвоката Козленка О. М.; ордер від 04 листопада 2012 року № 0018 адвоката Козленка О. М. про надання правової допомоги ОСОБА_1 ; квитанцію від 04 листопада 2012 року № 4565 про оплату правової допомоги у розмірі 2 000,00 грн; товарний чек від 12 листопада 2012 року № 001074 виданий адвокатом Козленком О. М., про оплату юридичних послуг ОСОБА_1 на суму 10 000,00 грн.
 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, оскільки сукупність наявних в матеріалах справи доказів свідчать про надання адвокатом професійної правничої допомоги під час розгляду кримінального провадження і судового розгляду кримінальної справи.
 
Щодо позовних вимог про стягнення транспортних витрат
 
Колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції щодо стягнення на користь позивача транспортних витрат на проїзд у розмірі 1 650,00 грн з огляду на таке.
 
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема статтею 3, не передбачено право на відшкодування таких витрат.
 
Суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволенні вказаних позовних вимог про стягнення транспортних витрат на проїзд, однак помилився з мотивами відмови, помилково пославшись на частину другу статті 121 КПК України.
 
Отже, Верховний Суд вважає за необхідне в цій частині скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові про стягнення транспортних витрат на проїзд, вказавши інші мотиви відмови в позові, а саме те, що право на відшкодування таких витрат не передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Щодо позовних вимог про стягнення недоотриманої суддівської винагороди (доплати за вислугу років) як грошових доходів, які втрачено внаслідок відсторонення від посади
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»).
 
Аналогічні положення містяться у пункті 7 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
 
Пунктом 8 Положення встановлено, що згідно із частиною першою статті 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянин, звільнений з роботи (посади) у зв`язку з незаконним засудженням або відсторонений від посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності має бути поновлений на колишній роботі (посаді).
 
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» термін перебування під вартою, термін відбування покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу.
 
Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.
 
Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений.
 
Судами встановлено, що 21 жовтня 2013 року наказом голови Оржицького районного суду Полтавської області № 10(ОС)с «Щодо встановлення ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років» ОСОБА_1 , судді Оржицького районного суду Полтавської області, встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу з 17 жовтня 2013 року, в зв`язку з наявністю станом на 17 жовтня 2013 року стажу роботи 15 років.
 
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 березня 2015 року № 7/вп-15 ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Оржицького районного суду Полтавської області строком на два місяці.
 
Наказом голови Оржицького районного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року № 9(ОС)с ОСОБА_1 , судді Оржицького районного суду Полтавської області, у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності і відстороненням від посади судді з 04 березня 2015 року на два місяці, проводити з 28 березня до 04 травня 2015 року включно виплату у вигляді посадового окладу без доплат.
Згідно з довідкою-розрахунком, виданою 20 квітня 2021 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області, ненарахована доплата за вислугу років судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 становить 4 640,00 грн.
 
Статтею 130 Конституції України передбачено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. 
 
Відповідно до частини другої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», суддівська винагорода складається з посадового окладу та, зокрема, доплати за вислугу років.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи суддею Оржицького районного суду Полтавської області, отримував посадовий оклад та доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу, а у зв`язку із відстороненням його від посади з 28 березня до 04 травня 2015 року недоотримав суму суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років у розмірі 4 640,00 грн.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 як особа, яку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, має право на стягнення з держави Україна 4 640,00 грн недоотриманої суми суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років як грошових доходів, які втрачено внаслідок відсторонення від посади, які він міг би отримати, якби проти нього не було вчинено незаконних дій.
 
Щодо позовних вимог про стягнення витрат за проведення експертизи у справі 
 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункт 2 частини третьої статті 133 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У матеріалах справи містяться докази того, що ОСОБА_1 сплатив за проведення експертизи 7 550,80 грн, що підтверджується відповідною квитанцією про оплату від 16 червня 2022 року.
Суд апеляційної інстанції в своїй постанові зазначив, що згідно з висновком експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 07 жовтня 2022 року № 1893/22-27, який у контексті статті 76 ЦПК України є одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність фактів, що мають значення для справи, однак в розумінні статті 110 ЦПК України не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, та був досліджений апеляційним судом вище, психологічний вплив психотравмуючої ситуації мав для ОСОБА_1 глибокий та тривалий характер, що зумовило тривалі негативні зміни психоемоційної і соціальної сфер існування, втрачені життєві та професійні зв`язки, неможливість продовжувати звичне активне життя. 
 
Отже, мотивувальна частина постанови Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року містить посилання на цей висновок експертного дослідження.
 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 витрат за проведення експертизи у розмірі, пропорційному до задоволених позовних вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, як грошових доходів, які втрачено внаслідок відсторонення від посади, витрат за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні під час судового розгляду та витрат за проведення експертизи ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційних скарги відсутні.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, однак у частині позовної вимоги про стягнення на користь позивача транспортних витрат на проїзд у розмірі 1 650,00 грн неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, тому постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, а в частині відшкодування моральної шкоди, заподіяної у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, постанова апеляційного суду підлягає зміні в частині розміру стягнення.

 
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження
 
У березні 2024 року до Верховного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження в частині касаційної скарги Державної казначейської служби України, оскільки представник Державної казначейської служби України Ярош С. В. не може представляти інтереси Державної казначейської служби України цим правом наділений лише начальник юридичного відділу.
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки подання касаційної скарги представником Державної казначейської служби України Ярошем С. В. відповідає вимогам частини третьої статті 392 ЦПК України, оскільки ця особа має право представляти інтереси Державної казначейської служби України в порядку самопредставництва, і це питання було досліджено ще при відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України.
 
Щодо надісланих у березні 2024 року пояснень ОСОБА_1 , то колегія суддів залишає їх без розгляду, оскільки вони подані з порушенням строків, передбачених нормами ЦПК України (див. пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження                                № 14-680цс19), пункт 9.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
 
Касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити в частині розміру відшкодування моральної шкоди, стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 900 000,00 (дев`ятсот тисяч) гривень.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення транспортних витрат на проїзд скасувати та залишити в силі у цій частині рішенняЧорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2022 року про відмову в задоволенні цих позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, як грошових доходів, які втрачено внаслідок відсторонення від посади, витрат за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні під час судового розгляду та витрат за проведення експертизи залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков       Б. І. Гулько       Г. В. Коломієць        Р. А. Лідовець