ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/677/24 Справа № 214/3106/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                Корчистої О.І.
суддів:                         Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 214/3106/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року, 

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої частки заробітної плати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 18 липня 2001 року працював на посаді машиніста електровоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». 01 вересня 2021 року звільнений за угодою сторін відповідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно наказу № 459/ОС від 01 вересня 2021 року. У 2017-2021 роках позивачу надавалась щорічна за графіком тарифна відпустка. З цього приводу він звертався при наданні відпустки з заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012, який є чинним по цей час, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. 
В порушення умов Колективного договору не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення позивачу в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні, а лише частково. Однак матеріальна допомога на оздоровлення йому надавалась не в повному обсязі, а саме за 2017 рік у сумі 2128 гривень замість 3200 гривень, за 2018 рік 2202,50 гривень замість 3723 гривень, за 2019 рік 2401,25 гривень замість 4173 гривень, за 2020 рік 2627,50 гривень замість 4723 гривень, за 2021 рік у сумі 2 837,50 гривень замість 6000 гривень, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. 
Відтак, сума недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2021 становить 9 621,77 гривень.
Крім того, посилається, що оскільки у день звільнення відповідач не виплатив йому належних коштів, має право на стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який станом на 05 липня 2022 року складає 84 860 гривень. 
Також посилається, що має право на компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини в порядку передбаченому Законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159. Станом на жовтень 2022 року така компенсація становить 4177,53 грн., що підтверджено відповідним розрахунком.
У зв`язку з викладеним просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 9 621,77 гривень недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2022 роки (включно) та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цієї суми в порядку, передбаченому Законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02 вересня 2021 року по день винесення рішення, виходячи з розміру 275,52 гривень середньоденної заробітної плати. 
17 травня 2023 року позивачем долучено розрахунок середнього заробітку з 02 вересня 2021 року по 27 квітня 2023 року 603 календарних дні, з розрахунку 275,52 гривень (середньоденного заробітку): 603 х 275,52 гривень = 166 138,56 гривень.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену частку заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період з 2017 -2021 роки в сумі 9 621,77 гривень та 20 000 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1984,80 гривень.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що стягнення судом на користь позивача 20 000 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим щодо роботодавця, а також до третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат впливає певною мірою на виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам і може призводити до явно несправедливих наслідків. Судом не враховано майновий стан відповідача, який є державною компанією та стратегічним підприємством в умовах воєнного стану на всій території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022.
З інших підстав рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 18 липня 2001 року працював на посаді помічника машиністом електровоза в СП «Криворізьке локомотивне депо». ( а.с.9 )
Згідно розрахунку заробітної плати за серпень 2017 року, за березень 2018 року, за квітень 2019 року за серпень 2020 року ОСОБА_2 отримав матеріальну допомогу в розмірі 1752,75 гривень, 21224 гривень, 2505,35 гривень, 426,98 гривень, 6032,61 гривень відповідно. (а.с. 11, 12, 13, 14, 15)
Відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, схваленого спільним засіданням профкомів і адміністрацією Криворізького локомотивного депо від 24 жовтня 2011 року при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з «Положеннями про надання працівниками Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки» за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по України на момент виплати допомоги. В окремих випадках матеріальна допомога на оздоровлення у більшому розмірі може встановлюватись начальником залізниці. ( а.с.18)
Згідно довідки про надання відпустки працівникам Депо, які є членами ППО ВПЗУ КЛД начальника відділу кадрів Магди Н. Гекалу П.М. надано відпустку в період 21 серпня 2017 року по 29 вересня 2017 року, з 04 березня 2018 року по 14 квітня 2018 року, з 11 лютого 2019 року по 21 березня 2019 року, з 11 червня 2020 року по 18 липня 2020 року, з 08 лютого 2021 року по 03 березня 2021 року .(а.с. 16)
15 червня 2022 року ОСОБА_1 звертався до начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» з заявою про виплату належної суми недоплаченої частки заробітної плати за період 2017-2021 роки в сумі 9621,77 гривень. (а.с. 19)
31 квітня 2022 року ОСОБА_1 звертався до начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» з заявою про надання інформації щодо сум нарахованої та виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017-2021 року ; довідки щодо середньоденної заробітної плати на день його звільнення; довідки щодо щорічної графікової відпустки за період з 2017-2021 року . (а.с. 23)
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилався на те, що відповідачем по справі були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.5 Колективного договору.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору.
При цьому, суд дійшов висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, Колективним договором.
Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік та 2021 рік відповідно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивача суми недоплаченої матеріальної допомоги в загальній сумі 9 621,77 гривень.
Також, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції, визначивши розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 01 вересня 2021 року по день ухвалення рішення 121 779,84 гривень (442 дні х 275,52 грн.), з урахуванням принципу справедливості, пропорційності та висновків Великої Палати Верховного Суду, визначив розмір відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення котів в сумі 20 000 гривень. 
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем лише в частині стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та визначення його розміру.
В іншій частині рішення не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається. 
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилався на те, що відповідачем при звільненні не проведено з позивачем повного розрахунку.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої, встановивши, що розмір невиплаченої при звільненні позивача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки становить 9 621,77 гривень, до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся у липні 2022 року, виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000 гривень, оскільки заявлена позивачем сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні більш ніж у 12 разів перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне.
Відповідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України 117 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
При цьому апеляційний суд зауважує, що положення ст. 117 КЗпП України, в редакції Закону  України  № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який  набрав чинності 19 липня 2022 року, відповідно яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців не може бути застосовано не підлягає застосуванню у даній справі оскільки правовідносини виникли у вересні 2021 року. 
Відповідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом першої інстанції, станом на день звільнення позивача із займаної посади 01 вересня 2021 року відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2021 роки в розмірі 9 621,77 гривень.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований судом першої інстанції з 01 вересня 2021 року по день ухвалення рішення, склав 121 779,84 гривень, що більш ніж у 12 разів перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2021 року по день винесення рішення в сумі 20 000 гривень.
Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, щодо застосування відповідних норм права, які викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18. У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги апеляційним судом не приймаються.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, в оскаржуваній відповідачем частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 10 січня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста