Головуючий у І інстанції Єросова І.Ю.	
Провадження №  22-ц/824/4311/2024	 	 	 	                                                Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
17 січня 2024 року                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (далі - ТОВ «ФК «Паріс») звернулось до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило суд  стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 956,38 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23 030,36 грн., заборгованості по щомісячній комісії  у розмірі 6 153,84 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 3 252,81 грн., 1 950,00 грн. заборгованості за штрафними санкціями, 3% річних, що становить 2 035,45 грн. та інфляційні втрати у розмірі 6 533,92 грн. 
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 16 квітня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір № 0029680 про надання банківської послуги, відповідно до якої ОСОБА_1 було надано споживчий кредит у розмірі 25 641,03 грн. на строк 24 місяці зі сплатою 21,99 % річних за користування кредитом, разовою комісією при видачі кредиту у розмірі 2,5 % від суми наданого кредиту та щомісячною комісією за супроводження кредиту у розмірі 3 % від суми наданого кредиту. 
Підписанням вказаної заяви-договору про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, відповідач акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєднався до умов Договору; з умовами Договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору. 
Позивач у позові зазначав, що в день підписання заяви-договору № 0029680 від 16 квітня 2019 року, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 16 квітня 2019 року.
Грошові кошти у сумі 25 641,03 грн. були зараховані АТ «РВС Банк» 16 квітня 2019 року на картковий рахунок Клієнта, що підтверджується випискою по особовому рахунку та відповідними меморіальними ордерами.
В подальшому, 05 березня 2020 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 05/03/2020-1, відповідно до умов якого первісний кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними у Додатку № 1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є їх невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС Банк» та боржниками.
Як вбачається з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги, АТ «РВС Банк» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до ОСОБА_1 за заявою-договором № 0029680 від 16 квітня 2019 року на загальну суму 34 387,01 грн., з яких:  заборгованість за тілом кредиту - 23 030,36 грн.; заборгованість за процентами - 3 252,81 грн.; заборгованість за комісією - 6 153,84 грн.; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 1 950,00 грн.
Згідно п. 3.1. Договору про відступлення права вимоги, права вимоги за кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього Договору.
Позивач вказав у позові, що відповідач свої зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором не виконує, у зв`язку із чим позивач і звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 42 956,38 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23 030,36 грн., заборгованості за процентами у розмірі 3 252,81 грн., заборгованості за комісією у розмірі 6 153,84 грн., заборгованості за пенею у розмірі 1 950,00 грн., а також нараховані на суму боргу у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 6 533,92 грн. та 3% річних у розмірі 2 035,45 грн.
29 серпня 2022 року за вих. № 290822/6 ТОВ «ФК «Паріс» на ім`я відповідача було направлено вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання, однак відповідачем не здійснено жодних дій для врегулювання наявної заборгованості, у зв`язку із чим позивач і звернувся до суду з даним позовом. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2023 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 769,62 грн. станом на 11 травня 2023 року та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 795,60 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1  подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що факт отримання відповідачем кредитних коштів за договором № 0029680 від 16 квітня 2019 року підтверджується меморіальними ордерами № 2147, № 2148 від 16 квітня 2019 року. На зазначені вище меморіальні ордери суд першої інстанції посилається як на доведений факт, не надавши жодної оцінки цим доказам та проігнорувавши позицію відповідача, викладену у письмових поясненнях, щодо наданих меморіальних ордерів.
Відповідач у скарзі стверджує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження отримання ним кредитних коштів та наявності у нього заборгованості. Зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
При цьому, надані позивачем меморіальні ордери № 2147 та № 2148 не відповідають вимогам чинного законодавства щодо встановленого порядку оформлення, оскільки у вказаних документах відсутні підписи уповноважених осіб та печатки Банку, як це передбачено діючим законодавством, зокрема положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.
Посилався на те, що надані позивачем копії меморіальних ордерів не засвідчені належним чином уповноваженою особою. Таким чином, дані додатки до позовної заяви не мали бути взяті до уваги судом першої інстанції, як докази, оскільки подані до суду з порушенням норм цивільного процесуального кодексу.
В апеляційній скарзі відповідач також вказує, що підписавши 16 квітня 2019 року Заяву-договір, він просив відкрити картковий рахунок у гривні та надати споживчий кредит на суму та умовах, вказаних у Заяві-договорі, однак доказів того, чи було задоволено заяву відповідача та відкрито картковий рахунок та чи видано відповідний споживчий кредит і на яку суму, позивачем не надано.
Крім того, відповідач у скарзі посилається на те, що заявлене ним клопотання про застосування строків позовної давності судом першої інстанції було розглянуте неповно, а оцінку застосуванню строків позовної давності надано невірно. На думку апелянта, судом першої інстанції мали б бути застосовані строки позовної давності з урахуванням наявного у справі графіку платежів.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, ТОВ «ФК «Паріс» просило апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (42 956,38 грн.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16 квітня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір № 0029680 від 16 квітня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с.15).
Відповідно до умов договору сума кредиту становить 25 641,03 грн. Строк дії кредиту - 24 місяці. Процентна ставка фіксована - 21,99 % річних. Разова комісія при видачі кредиту складає 2,5 % від суми наданого Кредиту. Щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 3 % від суми наданого Кредиту.
Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за договором №0029680 від 16 квітня 2019 року підтверджується меморіальними ордерами №2147, №2148 від 16 квітня 2019 року (а.с.27).
З матеріалів справи також вбачається, що 05 березня 2020 року між АТ «РВС Банк», як первісним кредитором, та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1 (а.с.21-23).
Відповідно до п. п. 1.1, 3.1 договору відступлення, первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними в Додатку № 1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС Банк» та боржниками. Права вимоги за кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно витягу з Додатку № 1 до Договору №05/03/2020-1 про відступлення прав вимоги від 05 березня 2020 року, до ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» від АТ «РВС Банк» перейшло право вимоги за договором № 0029680 від 16 квітня 2019 року, укладеним з ОСОБА_1 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 23 030,36 грн., 3% річних у розмірі 1 363,23 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4 376,03 грн., та необґрунтованості вимог позивача про стягнення нарахованих процентів за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 3 252,81 грн. 
Також суд дійшов висновку про нікчемність пункту договору кредиту про сплату комісії у розмірі 6 153,84 грн. за надання кредитних коштів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «РВС Банк» та ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Крім того, відповідач 16 квітня 2019 року отримав платіжну картку за № НОМЕР_1 , яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 16 квітня 2019 року. Також 16 квітня 2019 року відповідач отримав кредитні кошти у сумі 25 641,03 грн., що підтверджується відповідними меморіальними ордерами №2147, №2148 від 16 квітня 2019 року, які є належними доказами виконання умов договору № 0029680 від 16 квітня 2019 рокузі сторони АТ «РВС Банк».
Доказів на підтвердження того, що відповідач належним чином виконує грошові зобов`язання за кредитним договором, матеріали справи не містять. 
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума заборгованості відповідача за тілом  кредиту станом на 07 червня 2023 року становить 23 030,36 грн.
Таким чином, враховуючи доведеність наявними у справі належними та допустимими доказами факту укладення між ТОВ «РВС Банк», права якого перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», та ОСОБА_1 кредитного договору та доведеність факту невиконання відповідачем його обов`язків по поверненню кредиту, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість за неповернутим тілом кредиту у розмірі 23 030 грн. 36 коп., законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення вищевказаної суми з відповідача на користь позивача, оскільки наявність заборгованості, її розмір та період утворення відповідачем не спростований.
Правильним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача сум інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання, з огляду на те, що між сторонами існує грошове зобов`язання, яке не виконується відповідачем, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі                     23 030,36 грн., 3% річних у розмірі 1 363,23 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4 376,03 грн., а всього - 28 769 грн. 62 коп.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не є предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_1 , відтак законність та обґрунтованість рішення у частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача процентів, комісій та штрафу апеляційним судом не перевіряється.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильне посвідчення позивачем копій доданих до позовної заяви документів є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що подані разом з позовом документи позивачем прошиті з проставленням на останній сторінці посвідчувального напису із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи позивача та його печатки. Тобто, позивачем виконано вимоги щодо посвідчення доказів, що відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 910/8794/17; від 14 вересня 2021 року у справі №916/2024/20.
Аргументи скарги про відсутність доказів відкриття карткового рахунку та отримання відповідачем платіжної картки є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, розпискою щодо отримання платіжної картки та меморіальними ордерами, копії яких знаходяться в матеріалах справи.
Посилання апелянта на те, що надані позивачем меморіальні ордери № 2147 та № 2148 не відповідають вимогам чинного законодавства щодо встановленого порядку оформлення, оскільки у вказаних документах відсутні підписи уповноважених осіб та печатки Банку, як це передбачено діючим законодавством, зокрема, положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Пунктом 22.1 статті 22 вказаного Закону встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.
Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.
При цьому, відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п. 42 Постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України») .
Пунктом 44 Постанови НБУ від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції на час перерахування коштів) визначено, що первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками:
1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку);
2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).
Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (пункти 46, 47 Постанови НБУ від 04 липня 2018 року № 75 (у відповідній редакції).
Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку.
Особливістю складання меморіальних ордерів є те, що надати до суду його оригінал не є можливим, тому що він існує лише в електронній формі. До суду можливо надати тільки паперову роздруківку електронного розрахункового документа.
Щодо доводів скарги відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності по кожному окремо взятому платежу згідно графіку погашення кредиту, то ці доводи скарги є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Як вбачається із заяви-договору №0029680 від 16 квітня 2019 року про надання банківської послуги, сторони визначили строк дії кредитного договору у 24 місяці, тобто позовна давність згідно ч.5 ст. 261 ЦК України розпочала свій перебіг із 17 квітня 2021 року. За таких обставин звернення позивача до суду з позовом у червні 2023 року вчинене в межах позовної давності, без її пропуску, з дотриманням ст. 257 ЦК України.
Крім того, колегія суддів зауважує на тому, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
В свою чергу Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено, що з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України діє карантин. Карантин неодноразово було продовжено та на момент звернення ТОВ «ФК «Паріс» до суду з позовною заявою його дія тривала.
Крім того, колегія суддів зауважує на тому що застосування позовної давності по кожному щомісячному платежу згідно графіку погашення кредиту є необхідним у разі вирішення питання про стягнення таких щомісячних платежів, якими є проценти, комісія та пеня, а у даній справі на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» судом стягнуто лише заборгованість по тілу кредиту, тобто по фактично отриманим відповідачем від позивача кредитним коштам, та відмовлено у стягненні платежів, які мали сплачуватись щомісячно згідно умов договору (проценти та комісія). При цьому, по вимозі про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 23 030,36 грн. позовна давність позивачем не пропущена, оскільки її перебіг розпочався після закінчення строку дії договору, - 17 квітня 2021 року, і триває згідно ст. 257 ЦК України до 17 квітня 2024 року. 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням їх належності, допустимості та достатності обґрунтовано задоволено позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» в частині стягнення на його користь з ОСОБА_1 заборгованості по тілу кредиту, а також інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:
Судді: