ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1069/24 Справа № 214/5000/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Бондар Я.М.
суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О. 
секретар судового засідання Гладиш К.І.,
сторони
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Пенсійний фонд України, 
розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Пенсійного фонду України рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків.
Просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків у розмірі 600 000 грн. 00 коп. 
В обґрунтування позову зазначив, що він у період часу з вересня 1967 року по вересень 1969 року та з жовтня 1978 року по квітень 1999 року працював на шахті «Саксагань» підземним черговим електрослюсарем, підземним кріпильником.
22.11.1979 року під час виконання трудових обов`язків з розбирання сполучення виробок, за нарядом начальника дільниці №19, виданому через гірського майстра, з позивачем стався нещасний випадок на виробництві та адміністрацією підприємства за даним фактом було складено Акт №71 про нещасний випадок, в якому зокрема зазначено, що причиною нещасного випадку стали: відсутність проекту організації робіт на безпечне розбирання сполучення вироблення, вихід робітника з-під крану робочого сполучення та недостатній контроль за безпечним виробництвом. 
Крім того, внаслідок довготривалої праці в підземних умовах шахти «Саксагань» у позивача виникло хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії) та додатково нейросенсорна приглухуватість. Позивача було взято на «Д» облік за місцем мешкання з діагнозом хронічний бронхіт та він неодноразово проходив лікування амбулаторно. Причиною професійного захворювання позивача, відповідно до Акта розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04.03.2008 року, стала його робота протягом 22 років 7 місяців в умовах пилу підвищених параметрів: запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), в тому числі вміст вільного двоокису кремнію: від 4,2 мг/м3 до 27,3 мг/м2 при ГДК 2,0 мг/м3 (Si02 від 10 до 70%).
02.02.2011 року позивачу МСЕК первинного було встановлено ІІІ групу інвалідності та під час повторного огляду у цьому ж році, визначено ступінь втрати працездатності 35%. Станом на дату звернення до суду із даним позовом, позивач щорічно перебуває на стаціонарному обстеженні та кожного року стан його здоров`я погіршується. 
Отже, позивачу під час виконання його трудових обов`язків було завдано фізичну шкоду, що зумовлена травмою, спричиненою у 1979 році та виникненню суттєвих хронічних проблем зі здоров`ям, яке з кожним роком погіршується – ці факти зумовлюють не тільки фізичний біль позивача, але і значні душевні страждання, моральні переживання у зв`язку з суттєвим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода завдана позивачу виражається у постійній тривозі, втраті активного образу життя, проблемами зі сном. Позивач не може реалізувати свої бажання, звички та поставлені плани, оскільки проблеми зі здоров`ям та постійний кашель унеможливлюють бажаний спосіб життя. Моральні страждання позивача також виражаються занепадом енергії, тугою, розчаруванням та глибоким розпачем.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.
Стягнуто з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків у розмірі 120 000 грн. 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Пенсійного фонду України в дохід держави судовий збір у розмірі 1200 грн. 00 коп.
В апеляційній скарзі Пенсійний фонд України, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог до Пенсійного фонду у повному обсязі.
При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував заперечення Фонду щодо неналежного відповідача у справі та необґрунтованості заявлених до нього вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виконання трудових обов`язків на шахті «Саксагань». Вказує, що у суду не було підстав для заміни відповідача ПрАТ «Центральний ГЗК» на Пенсійний фонд України, як правонаступника Фонду соціального страхування України.
Відповідач зазначає, що висновок суду першої інстанції з посиланням на норми Закону України №1105 в редакції станом на дату встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності – 02.02.2011, про те, що за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду є помилковим, таким, що не відповідає нормам закону.
Відповідач вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з Фонду моральну шкоду на користь позивача, окрім того розмір моральної шкоди є неспівмірно великим та не відповідає засадам розумності та справедливості. Вказує, що Пенсійний фонд України не вчиняв дій (бездіяльності), не приймав рішення стосовно позивача, які б могли завдати йому моральної шкоди.
У відзиві позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Шемет І.О., на апеляційну скаргу відповідача, сторона позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у скарзі підстав, просила рішення суду першої інстанції скасувати , ухвали нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, представника позивача ОСОБА_3 який заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача з викладених у відзиві підстав, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 в період часу з 14.09.1967 року по 20.09.1969 року, а також з 03.10.1978 року по 30.04.1999 року працював на шахті «Саксагань» підземним черговим електрослюсарем, підземним кріпильником (а.с.9-14,15).
Також із записів у трудовій книжці встановлено, що 01.10.1989 року РУ ім. Дзержинського ліквідовано, шахта «Саксагань» наділена правом структурної одинці об`єднання на підставі Наказу Міністра СРСР від 07.09.1989 року №170.
01.08.1995 року шахта «Саксагань» ВО «Кривбасруда» перейменована в Державне підприємство «Саксагань Мінпрома України» згідно наказу №147 від 27.07.1995 року.
31.03.1999 року ОСОБА_1 звільнений на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією шахти.
Згідно Акта №71 про нещасний випадок, 22.11.1979 року під час виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 на ш. «Саксагань» РУ ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда», об 11 год. 45 хв. стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав  забій та  садна м`яких  тканин обличчя, голови, зап`ясть, забій лівого тазостегнового суглобу, забійну рану язика. Втрата працездатності внаслідок вказаного нещасного випадку не встановлена. Причиною нещасного випадку стали: відсутність проекту організації робіт на безпечне розбирання сполучення вироблення, вихід робітника з-під крану робочого сполучення та недостатній контроль за безпечним виробництвом (а.с.17-18).
Відповідно до Акта розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), затвердженого головним лікарем Саксаганської районної санепідемстанції м. Кривого Рогу Черняєвою Т.А. 04.03.2008 року, причиною виникнення професійного захворювання у позивача стала його робота протягом 22 років 7 місяців в умовах пилу підвищених параметрів: запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), в тому числі вміст вільного двоокису кремнію: від 4,2 мг/м3 до 27,3 мг/м2 при ГДК 2,0 мг/м3 (Si02 від 10 до 70%) (а.с.79). 
02.02.2011 року ОСОБА_1 МСЕК первинного було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок професійного захворювання безстроково (а.с.22).
Під час повторного огляду 02.02.2011 року, ОСОБА_1 визначено ступінь втрати працездатності у зв`язку з виявленням професійного захворювання 35% (а.с.24).
Згідно чисельних виписних епікризів наданих за період з 2008 року по 2019 рік ОСОБА_1  неодноразово проходив стаціонарне лікування з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другого ст., емфізема легень другої ст.), група В, ЛН – другого ступеня. Захворювання професійне (2008 рік) (а.с.23,25-40).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив із встановлених обставин справи які знайшли підтвердження в наданих доказах, а саме з того, що професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, тому причинена моральна шкода підлягає компенсації Пенсійним фондом України.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не погоджується з доводами відповідача, що він є неналежним позивачем у даній справі, з огляду на таке.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.
Згідно ч.ч.1, 3 ст.3 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.  Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 2371 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок роботи у шкідливих умовах, під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я через виникнення у нього професійних захворювань, спричинених негативними виробничими факторами, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.  Моральна шкода полягає, зокрема у  фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року по справі №1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15.06.2020 року у справі №212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.
На підставі наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності первинно і безстроково у розмірі 35%, позивачу заподіяно моральну шкоду.
Посилання представника відповідача на те, що Пенсійний фонд України є неналежним відповідачем по справі, оскільки не перебував та не перебуває із позивачем у трудових відносинах та фонд не вчиняв жодних дій, які б призвели до погіршення стану здоров`я позивача, були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено у судовому рішенні.
Криворізький гірничорудний трест «Кривбасруда» був створений після визволення міста від окупації в лютому 1944 році для відбудови підприємств гірничорудної промисловості Кривбасу, який підпорядковувався Наркомату гірничодобувної промисловості УРСР та з 1951 року трест «Кривбасруда» був розділений на два трести «Дзержинськруда» та «Ленінруда».
Криворізький трест «Дзержинськруда» з 1951 року підпорядковувся Міністерству металургійної промисловості СРСР та у 1973 році реорганізований в промислове об`єднання видобутку руд підземним способом «Кривбасруда».
Наказом ВО по видобутку руди підземним способом «Кривбасруда» від 20.09.1989 року за №349 створено у складі об`єднання структурні одиниці: «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», ім. Леніна, ім. Орджонікідзе, «Гвардійська», «Октябрська», «Родіна», «Саксагань», «Гігант», ім. Валявка.
Наказом Міністерства промислової політики України №148 від 27.07.1995 року створено державне підприємство шахта «Саксагань» шляхом виділення структурного підрозділу шахти «Саксагань» із державного виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» в самостійну юридичну особу.
Наказом ДВО «Кривбасруда» №91 від 04.09.1995 року була створена комісія по передачі майна від ДВО «Кривбасруда» ДП «Шахта Саксагань», підготовлені розподільчі баланси станом на 01.07.1995 року та здійснено прийом-передачу майна згідно Акту від 18.08.1995 року. Таким чином, ДП шахта «Саксагань» стало самостійною юридичною особою та до нього перейшли за розподільчим балансом у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого ДВО «Кривбасруда», а саме структурного підрозділу шахти «Саксагань».
Згідно Наказу Мінпромполітики України №04 від 20.01.1997 року ДП «Шахта Саксагань» було ліквідовано та призначено ліквідаційну комісію.
Майно, що залишилося після задоволення вимог кредиторів і членів трудового колективу передано до ДП «Кривбасреструктуризація», яке згідно з наказом Мінпромполітики України від 28.01.2005 року №38 також було ліквідовано та майно ДП «Кривбасреструктуризація» на підставі передавального акту передано на баланс ДП «Кривбасшахтозакриття» (в тому числі майно шахти «Саксагань»). ДП «Кривбасреструктуризація» також ліквідоване без правонаступників.
Разом з тим, згідно тексту рішення у цивільній справі №2-1067/10/0408 від 31.05.2010 року, на яке вказував представник позивача та яке є у вільному доступі на сайті Єдиного реєстру судових рішень, після ліквідації ДП шахта «Саксагань» були капіталізовані кошти у сумі 1732029 грн. 00 коп. для відшкодування шкоди потерпілим на підприємстві, які згідно акту прийому-передачі від 03.07.2001 року були передані управлінню Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дніпропетровській області.
Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України вищевказані обставини доказуванню не підлягають.
Разом з тим, з 01.01.2023 року набрав чинності Закон України №2620-ІХ від 21.09.2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції.
Пунктом 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України №2620, що діє з 01.01.2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23.09.1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14.10.1992 року №2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно та безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності 02.02.2011 року, відтак застосуванню підлягає законодавство чинне станом на вказану дату.
Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року №2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Частиною 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (тут і далі – в редакції станом на дату встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності), страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. 
Частинами 2, 3 ст.13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено, що страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. 
Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів. 
Положеннями п.п.б п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого.
Таким чином на підставі наведених вище норм матеріального права і встановлених судом обставин справи, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що завдану позивачу моральну шкоду повинен компенсувати саме Пенсійний фонд України, який є правонаступником припиненого Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, оскільки підприємство ДП «Шахта Саксагань» на якому працював позивач та отримав професійне захворювання на час встановлення стійкої втрати професійної працездатності – 02.02.2022 було ліквідовано ще у січні 1997 року.
Визначаючи розмір моральної шкоди, спричиненої позивачеві професійним захворюванням, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи, взяв до уваги характер, інтенсивність та довготривалість моральних страждань позивача, тривалість його праці на шахті «Саксагань», а також з урахуванням того, що позивачу безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 35% та визнано людиною з інвалідністю ІІІ групи безстроково, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному так і у буденному житті позивача, стягнув з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 120 000 грн. 00 коп. 
На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, які останній переносить у зв`язку із отриманим на підприємстві професійним захворюванням, тому відхиляє доводи сторони відповідача щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо необґрунтовано завищеного розміру відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. 
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Пенсійного фонду України залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 29 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: