УХВАЛА

13 березня 2024 року 
м. Київ
справа №990/302/23
адміністративне провадження № П/990/302/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Єресько Л.О., Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р.,
за участю:
секретаря судового засідання - Яроша Д.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Петренко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні як суд першої інстанції справу №990/302/23 
за позовом ОСОБА_1 
до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 
про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
1. 10 листопада 2023 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції від ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) надійшла позовна заява до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС України, Комісія), у якій позивач просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України №110/зп-23 від 12 жовтня 2023 року про винесення на розгляд в засіданні ВККС України у пленарному складі питання щодо підтримки рішення колегії ВККС України «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаної посади» №123/ко від 24 квітня 2019 року.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що рішенням ВККС України від 26 квітня 2018 року №99/3 п-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
3. 24 квітня 2019 року на засіданнях колегій ВККС України проводилися співбесіди та визначалися результати кваліфікаційного оцінювання 18 суддів місцевих судів на відповідність займаній посаді, у тому числі і позивача; при цьому, 23 квітня 2019 року за результатами дослідження та перевірки інформації щодо позивача, судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , Громадською радою доброчесності (далі - ГРД) було затверджено Висновок про невідповідність судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.
4. Позивач указував, що за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність ОСОБА_1 займаній посаді 24 квітня 2019 року ВККС України прийняла рішення №123/ко-19, яким визначено, що суддя Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрав 731,25 бали; визнано суддю Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді; зазначено, що рішення набирає чинності у порядку, визначеному підпунктом 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
5. Звертав увагу на те, що рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №9901/577/19 визнано рішення ВККС України «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» від 24 квітня 2019 року №123/ко-19 таким, що набрало чинності з 09 вересня 2019 року, а ухвалою від 12 липня 2023 року у справі №9901/577/19 Великою Палатою Верховного Суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ВККС України на указане рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
6. У подальшому рішенням ВККС України №110-зп-23 від 12 жовтня 2023 року (далі - Рішення №110-зп-23 від 12 жовтня 2023 року; оскаржуване Рішення) винесено на розгляд в засіданні ВККС України у пленарному складі питання щодо підтримки рішення колегії ВККС України «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» від 24 квітня 2019 року №123/ко-19. На переконання позивача, у Комісії не було підстав для ухвалення оскаржуваного рішення в частині фактичного продовження процедури оцінювання судді ОСОБА_1 у зв`язку з передачею Комісії для розгляду в її пленарному складі питання щодо підтримки ухваленого її колегією Рішення від 24 квітня 2019 року №123/ко-19, оскільки рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №9901/577/19 рішення ВККС України «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» від 24 квітня 2019 року №123/ко-19 визнано таким, що набрало чинності з 09 вересня 2019 року.
7. Позивач уважав, що, виходячи з аналізу положень частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і підпункту 4.10.8 пункту 4.10 Регламенту, слід дійти висновку про те, що рішення ВККС України у складі колегії про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня його ухвалення, проте за наявності негативного висновку ГРД необхідно, щоб це рішення було підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії у пленарному складі.
8. Проте, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у рішенні від 07 грудня 2020 року у справі №9901/577/19 дійшов висновку про те, що обставини, необхідні для застосування щодо позивача процедури, визначеної частиною першою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і підпункту 4.10.8 пункту 4.10 Регламенту ВККС України, усунуто, оскільки висновок ГРД щодо ОСОБА_1 було скасовано в судовому порядку; при цьому, законодавець не визначив скасування висновку ГРД як підставу для незастосування вищенаведеної процедури набрання чинності рішення ВККС України про відповідність судді займаній посаді.
9. Отож, не погоджуючись з Рішенням №110-зп-23 від 12 жовтня 2023 року, позивач уважав його протиправним, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства і підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із цим позовом.
10. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2023 року для розгляду справи №990/302/23 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Єзерова А.А., суддів - Кравчука В.М., Коваленко Н.В., Стародуба О.П., Берназюка Я.О.
11. Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2023 року задоволено заяви суддів Єзерова А.А., Коваленко Н.В., Кравчука В.М., Стародуба О.П. про самовідвід від розгляду справи №990/302/23, з огляду на те, що позов у справі №990/302/23 є продовженням спірних правовідносин між ОСОБА_1 і ВККС України, які виникли у межах справи №9901/577/17 і вирішувалися під головуванням судді Єзерова А.А., за участі суддів Коваленко Н.В., Кравчука В.М., Стародуба О.П.
12. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2023 року для розгляду справи №990/302/23 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Єресько Л.О., Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р.
13. Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2023 року відкрито провадження у справі №990/302/23.
14. Колегія суддів, заслухавши позивача та представника відповідача, повно установивши усі обставини справи, дійшла таких висновків.
15. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
16. Згідно з частиною третьою статті 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
17. За частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
18. Верховний Суд в ухвалі від 31 жовтня 2023 року у справі № 990/106/23 зазначав, що у контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача, а тому особа повинна довести (а суд - установити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
19. У цьому ж судовому рішенні Верховного Суду указано, що до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір, тобто щодо особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.
20. Вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначав про те, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
21. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
22. Проаналізувавши вищезгадані юридичні позиції Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2023 року у справі №9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
23. У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №640/6129/22 колегія суддів зауважувала, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.
24. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
25. Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
26. Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС України.
27. Частиною першою статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
28. Відповідно до частини першої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: складення іспиту; дослідження досьє та проведення співбесіди.
29. З метою сприяння ВККС України в установленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється ГРД, яка, серед іншого: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) (частина перша, пункти 1-4 частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
30. У пункті 4.10.5 Регламенту ВККС України (далі - зі змінами, внесеними рішенням ВККС України від 29 грудня 2017 року №140/зп-17) визначено, що висновок або інформація розглядаються Комісією під час співбесіди на відповідному засіданні в порядку, визначеному цим Регламентом та Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення.
31. Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. 
Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
32. Порядок розгляду Комісією інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, наданих Громадською радою доброчесності, урегульовано пунктом 4.10 розділу IV Регламенту.
33. Процедурні питання, пов`язані з реалізацією наведених положень Закону, а також порядок набрання чинності рішеннями Комісії закріплені в підпункті 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту, згідно з яким рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді ухвалюється Комісією у складі колегії за результатами співбесіди.
У разі ухвалення рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за наявності висновку ухвалюється протокольне рішення про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки зазначеного рішення відповідно до вимог абзацу 2 частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня ухвалення цього рішення у разі, якщо воно буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії згідно з абзацом 2 частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
34. Аналіз указаних норм дозволяє дійти висновку про те, що рішення про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення [про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя] за своєю природою є процедурним. 
35. За правилами Регламенту ВККС України воно приймається протокольно, проте у випадку, що розглядається, Комісія виклала таке рішення окремим документом.
36. Колегія суддів зауважує, що зміна форми указаного рішення не змінює його правової природи/суті.
37. У тексті позовної заяви ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з ухваленням Комісією спірного рішення, процедура кваліфікаційного оцінювання щодо нього не є завершеною. Переконував, що оскаржуване рішення покладає на нього обов`язок з`явитися на засідання ВККС України щодо того ж самого питання, яке вже досліджувалося і щодо якого прийнято рішення, яке вступило в дію з 09 вересня 2019 року. Уважав, що ним обрано належний, допустимий та ефективний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, оскільки частиною другою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено можливість оскарження рішень ВККС України щодо кваліфікаційного оцінювання.
38. З цього приводу колегія суддів зазначає, що частиною сьомою статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
39. Відповідно до статті 88 указаного Закону (1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
(2) Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому  Кодексом адміністративного судочинства України.
(3) Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
40. Так, надане частиною другою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на оскарження рішень Комісії слід тлумачити у системному зв`язку з положеннями частин першої та третьої цієї статті.
41. Загальний аналіз статті 88 указаного Закону дозволяє дійти висновку про те, що Законом передбачена можливість оскарження [частина друга] рішень ВККС України про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя [частина перша] і такі рішення можуть бути оскаржені та скасовані виключно з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
42. Тож наведені положення законодавства свідчать про те, що оскаржене позивачем у цій справі рішення ВККС України за своєю юридичною природою є процедурним та таким, що спрямоване на реалізацію вимог закону стосовно проведення кваліфікаційного оцінювання. 
43. Рішення від 12 жовтня 2023 року №110/зп-23 не вирішує питань правового статусу позивача, не є таким, що прийняте за результатом кваліфікаційного оцінювання, а тому можливості його оскарження Законом не передбачено.
44. Колегія суддів уважає, що оскаржуване рішення, з урахуванням його змісту та вирішених ним питань, не породжує і не може породжувати будь-яких юридично значимих наслідків для позивача, оскільки не має впливу на його права, обов`язки та інтереси як особи у правовому статусі судді, зокрема, не припиняє таких його повноважень і не є обставиною, з якою закон пов`язує можливість його звільнення з цієї посади, не звужує і не скасовує яких-небудь його прав, а отже, не породжує й правовідносин, у яких може виникнути публічно-правовий спір, за результатом вирішення якого може бути ухвалене судове рішення, яке б відповідало завданню адміністративного судочинства.
45. Отже, оскаржене позивачем у цій справі рішення не зумовлює самостійних правових наслідків, а тому не може бути самостійним предметом судового розгляду.
46. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (параграф 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05).
47. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
48. За визначенням, наведеним у пункті 19 частини першої статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
49. Колегія суддів зазначає, що процедурні рішення, які передують прийняттю Комісією рішення про підтвердження/непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, не можуть бути самостійним предметом судового оскарження, оскільки не порушують права учасників цих відносин і, відповідно, не породжують для них права на судовий захист.
50. На думку Суду, такі рішення можуть бути оцінені судом лише після прийняття Комісією відповідного рішення [про підтвердження/непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді] та у межах розгляду справи, предметом якої є оскарження такого рішення особою, чиїх прав воно стосується. 
51. Розмірковуючи про можливість здійснення судового контролю у спірних правовідносинах колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення можливо і могло б підлягати оскарженню у розумінні КАС України, однак лише у межах вирішення питання про правомірність рішень [дій, бездіяльності] відповідача, прийнятих [вчинених] на виконання рішення суду у справі №9901/577/19 у порядку, передбаченому статтею 383 КАС України.
52. Таким чином, колегія суддів констатує, що рішення Комісії від 12 жовтня 2023 року №110/зп-23 про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя є процедурним, не породжує правових наслідків для позивача, а тому не може бути самостійним предметом судового оскарження.
53. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
54. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06 лютого 2019 року у справі №9901/731/18, від 22 квітня 2019 року у справі №9901/674/18, від 05 травня 2019 року у справі №9901/69/19, від 24 червня 2020 року у справі №9901/623/19, від 24 березня 2021 року у справі №9901/715/18 (П/9901/715/18) та інших своїх постановах зазначала, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і які взагалі не підлягають судовому розгляду.
55. Беручи до уваги те, що розгляд спору, заявленого у позовній заяві ОСОБА_1 , перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що провадження у цій справі слід закрити.
56. Ураховуючи результат розгляду справи, Суд роз`яснює позивачеві, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору може бути повернута за клопотанням особи, яка його сплатила, ухвалою суду.
Керуючись статтями 2, 22, 238, 241-243, 250, 256, 262, 266 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Провадження у справі №990/302/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення закрити.
Ухвала відповідно до статті 256 КАС України набирає законної сили негайно після її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст ухвали виготовлено 18 березня 2024 року.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................
А.В. Жук
Л.О. Єресько
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
О.Р. Радишевська
Судді Верховного Суду