КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/7745/22                                                                                   Головуючий у І інстанції - Панченко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3536/2024                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, - 
 
установив:
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , інша частина квартири належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 листопада 2004 року. 
В квартирі зареєстровані він, відповідач та син відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Фактично в квартирі проживає ще дві особи без реєстрації - відповідачка ОСОБА_2 та дитина відповідачів - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідачка ОСОБА_2 проживає в квартирі без його згоди, відповідач ОСОБА_3 не питаючи його згоди дозволив проживати своїй дружині в квартирі, яка є спільною власністю. 
Відповідачка ОСОБА_2 має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідачі вчиняють протиправні дії та не уможливлюють проживання для нього, створюють загрозу для життя не тільки йому але й всьому будинку, були випадки залишення включеним газу. 
Відповідачі проживають у кімнаті більшій за площею в якій є балкон та чинять йому перешкоди в користуванні балконом. 
Спокійно проживати в квартирі разом вони не можуть, відповідачі періодично влаштовують сварки, чинять психологічний тиск. 
Крім того, ОСОБА_3   має психічне захворювання та знаходиться на обліку у лікаря психіатра, якого має відвідувати, але цього не робить. 
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 поселилася в квартиру без його згоди, як співвласника квартири, їх спільне проживання не можливо через те, що ОСОБА_3   хоча і є співвласником квартири, але постійно порушує право спільного проживання, чим чинить йому перешкоди, як іншому співвласнику квартири.
Просив суд, виселити відповідачів зі спірної квартири, без надання відповідачу ОСОБА_2 іншого житлового приміщення та з подальшим проживанням відповідача ОСОБА_3 за адресою реєстрації його дружини.
Виселити їх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з подальшим проживанням за адресою реєстрації матері ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року в задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ним було надано належні та допустимі докази в суді першої інстанції, які беззаперечно вказують на неможливість спільного проживання з відповідачами однією сім`єю, а також докази, які підтверджують протиправні дії відповідачів по відношенню до нього та відношенню до житла.
Вказує, що ні усного, ні письмового погодження він не надавав на спільне проживання у спільній квартирі, тобто ОСОБА_2 вселилась  у спірну квартиру без згоди співвласника квартири, що є підставою для її виселення.
Домовленістю між співвласниками не встановлено порядок спільного володіння і користування квартирою, між ним та відповідачами спільне житло в натурі не поділено.
Просив суд, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. 
На вказану апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_8 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що з листа управління поліції Деснянського району м. Києва від 11 листопада 2020 року не вбачається абсолютно ніяких неправомірних дій з боку ОСОБА_3 чи його сім`ї по відношенню до позивача.
Позивач зазначає, що ОСОБА_3 перебуває на обліку у психіатра, і що ця інформація підтверджує те, що людина перебуває у нестабільному стані та може нести загрозу іншим людям, зокрема позивачу та своїми діями створювати загрозу навіть життю, проте дана інформація є медичною таємницею і не відповідає дійсності, більше того це намагання позивача ввести суд  в оману та не підтверджується жодними доказами.
Вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності, в рівних долях, належить позивачу та ОСОБА_3 , а не те, як зазначає ОСОБА_1 , що квартира належить лише йому.
Інші учасники справи є членами сім`ї   ОСОБА_3 .
Крім того, відповідача та їх діти проживають в квартирі не один рік і до недавнього часу позивача все влаштовувало, допоки він не почав перебувати у стосунках з ОСОБА_9 .
Разом з тим, відповідачами в кімнаті, в якій вони проживають зроблено ремонт, куплено всю необхідну техніку та меблі, а також облаштовано місце спільного користування.
Зауважує, що між позивачем та ОСОБА_3 була і є усна домовленість про користування квартирою після смерті їх матері, особовий рахунок оформлений саме на ОСОБА_3 , проте як відомо ОСОБА_3 виселення його та його родини із займаної кімнати надасть можливість позивачу здавати дану кімнату в оренду.
Таким чином, апеляційна скарга не містить жодних обґрунтованих доводів чи доказів на порушення судом першої інстанції норм права.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року залишити без змін.
В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_8 заперечили проти доводів апеляційної скарги.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, його представник - ОСОБА_10 подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, вказала, що апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 23 листопада 2004 року, квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві власності в рівних долях належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 .
Відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є членами сім`ї ОСОБА_3 .
 Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості його спільного проживання з відповідачем та його сім`єю, а також протиправних дій відповідачів по відношенню до нього та по відношенню до житла.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». 
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. 
Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла  можливе лише за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц).
Як встановлено судом,  ОСОБА_3 є власником частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 вселилися у квартиру як члени сім`ї власника житлового приміщення, набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження №14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. 
Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. 
Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. 
Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. 
Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. 
Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 
Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. 
Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. 
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. 
Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. 
Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання апелянта на те, що він не надавав погодження на спільне проживання у спільній квартирі ОСОБА_2 колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 не є такою, що самоправно вселилась до жилого приміщення.
Встановивши, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві власності в рівних долях належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проживає  у спірній квартирі понад десять років, перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , у них народилися діти, які також проживають з ними у спірній квартирі, то вона набула право користування спірною квартирою як член сім`ї відповідача, несла витрати на утримання житлового приміщення.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості його спільного проживання з відповідачем, а також протиправних дій ОСОБА_3 по відношенню до нього та відношенню до житла.
Таким чином, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року залишити без змін.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба