ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                    
08 січня 2024 року                                                                        
м. Київ
                                                                                
справа № 2-3894/09
провадження № 61-8199св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
стягувач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова Заіра Арсенівна, 
заінтересована особа - Державне підприємство «Сетам»,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 вересня 2022 року у складі судді Бредіхіна Ю. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Гончар М. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.
 
у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірним висновку суб`єкта оціночної діяльності та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової Заіри Арсенівни зняти з реалізації житловий будинок, 

ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст скарги
ОСОБА_1 звернувся у грудні 2021 року із скаргою, в якій просив:
- визнати неправомірним висновок суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Земля Плюс 2006» від 07 жовтня 2021 року про вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; 
- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукову З. А. зняти з реалізації Державного підприємства «Сетам» (далі -                         ДП «Сетам») зазначений житловий будинок у виконавчому провадженні                                       № НОМЕР_1.
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилався на те, що  постановою приватного виконавця Шавлукової З. А. від 06 вересня 2021 року описано та накладено арешт на належне боржнику майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний житловий будинок є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки                     від 27 січня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Туріченко О. М. (іпотекодержатель - ВАТ «Державний ощадний банк України», іпотекодавець - ОСОБА_1 ).
Постановою приватного виконавця Шавлукової З. А. від 07 жовтня 2021 року в межах даного виконавчого провадження було призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Земля Плюс 2006».
Згідно з висновком ТОВ «Земля Плюс 2006» від 07 жовтня 2021 року ринкова вартість вказаного житлового будинку визначена в розмірі 1 200 719 грн. Заявник зазначав, що ця оцінка проведена з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання висновку про оцінку майна протиправним та зняття майна з реалізації.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ленінський районний суд міста Запоріжжя ухвалою від 21 вересня 2022 року скаргу залишив без задоволення.
Ухвала місцевого суду мотивована тим, що рецензування звіту з оцінки є єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки. У разі незгоди із результатами оцінки майна заявник мав право звернутись з клопотанням про призначення рецензування звіту про оцінку майна, однак скаржник із вимогами про рецензування звіту про оцінку майна у спосіб, визначений законом не звертався, натомість відповідне клопотання було подано вже безпосередньо до суду лише 21 вересня 2022 року, хоча скарга первісно подавалась ще у грудні                   2021 року.
Також суд першої інстанції зазначив, що в оскаржуваному звіті визначено його строк дії - 6 місяців, тобто станом на дату розгляду скарги судом він вже втратив свою актуальність і відповідне здійснення його рецензування немає жодного сенсу.
ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами те, що вартість майна визначена в оспорюваному висновку, є заниженою порівняно з ринковою, а наведенні скаржником доводи скарги є лише припущенням про ймовірну невідповідність цієї оцінки про вартість описаного та арештованого майна та не можуть братися судом до уваги.
Оскільки вимога ОСОБА_1 про зобов`язання приватного виконавця Шавлукової З. А. зняти з реалізації ДП «Сетам» спірний житловий будинок є похідною від вимоги про визнання неправомірним висновку суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, вона також не підлягає задоволенню.
Запорізький апеляційний суд постановою від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 вересня 2022 року у цій справі залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 довів належними і допустимими доказами те, що вартість майна визначена в оспорюваному висновку є заниженою порівняно з ринковою, а наведені скаржником доводи є лише припущенням про ймовірну невідповідність цієї оцінки про вартість описаного та арештованого майна та не можуть братися судом до уваги.
Також суд першої інстанції правильно зазначав, що вимога про зобов`язання приватного виконавця Шавлукової З. А. зняти з реалізації ДП «Сетам» житловий будинок у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 є похідною від вимоги визнати неправомірним висновок суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, то вона також не підлягає задоволенню у цій справі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 у червні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і прийняти нову постанову про задоволення скарги.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд першої інстанції не вирішив по суті клопотання представника ОСОБА_1 від 21 вересня 2022 року про призначення рецензування Звіту про незалежну оцінку вартості арештованого й описаного майна боржника від 07 жовтня 2021 року, у зв`язку з чим допустив неповноту з`ясування всіх обставин справи, що потягло за собою винесення незаконної та необґрунтованої ухвали. 
Ця неповнота не була усунута і судом апеляційної інстанції.
10 квітня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 було складено рецензію на звіт про незалежну оцінку вартості арештованого й описаного майна боржника, складений ТОВ «Земля Плюс 2006», згідно з якою представлений на рецензування звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки.
Таким чином, вказаною рецензією підтверджені доводи заявника про неправомірність висновку суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Земля Плюс» від 07 жовтня 2021 року.
Апеляційний суд критично оцінив дану рецензію та помилково не взяв її до уваги.
Оскільки оскаржуваний звіт про оцінку майна було складено суб`єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження на замовлення приватного виконавця Шавлукової З. А., а станом на 07 квітня 2022 року майно було передано на реалізацію, то у цій справі визначений законом 6-місячний строк дії звіту про оцінку майна не застосовується.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах                              від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15, від 01 жовтня 2020 року у справі              № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18, які не були враховані судами.
Замовник оцінки - приватний виконавець Шавлукова З. А. не зверталася до ОСОБА_1 як власника житлового будинку із проханням або вимогою забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці, що свідчить про порушення вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, та є підставою для визнання такої оцінки майна недійсною (постанова Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 461/4240/17).
Також приватний виконавець не зверталася до суду із клопотанням про надання дозволу на примусове проникнення до домоволодіння, що підлягає оцінці, тобто не вживала заходів, спрямованих на забезпечення доступу оцінювача ОСОБА_3 до об`єкта оцінювання (постанова Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі                 № 755/6058/20).
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від АТ «Ощадбанк» у вересні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить відмови у її задоволенні, посилаючись на те, що рецензування Звіту з оцінки є єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі                                  № 826/6706/18.
Таким чином, у разі незгоди із результатами оцінки майна заявник мав право звернутись із клопотанням про призначення рецензування звіту про оцінку майна, однак у спосіб, визначений законом, і з такими вимогами не звертався.
Натомість відповідне клопотання було подано вже безпосередньо до суду лише                    21 вересня 2022 року, хоча первісно скарга подавалася ще у грудні 2021 року.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження об`єктивних обставин щодо неможливості отримання відповідної рецензії боржником на його замовлення на вищевказаний звіт раніше, тобто до закінчення строку дії останнього - 07 квітня 2022 року.
Крім того, станом на дату розгляду скарги звіт втратив свою актуальність і відповідне здійснення його рецензування немає жодного сенсу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ленінського районного суду міста Запоріжжя.
Справа № 2-3894/09 надійшла до Верховного Суду 20 жовтня 2023 року. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На примусовому виконанні у приватного виконавця Шавлукової З. А. перебуває виконавчий лист № 2-3894/09, виданий 17 лютого 2010 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя про стягнення з боржника на користь AT «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління AT «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 368 737,54 грн та судового збору - 1 952 грн, виконавче провадження № НОМЕР_1.
Постановою приватного виконавця Шавлукової З. А. від 06 вересня 2021 року описано та накладено арешт на належне боржнику майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою приватного виконавця Шавлукової З. А. від 07 жовтня 2021 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Земля Плюс 2006».
Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Земля Плюс 2006» складено звіт про незалежну оцінку вартості арештованого й описаного майна боржника - ОСОБА_1 , а саме житлового будинку індивідуальної забудови, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із вказаним звітом вартість житлового будинку станом на 07 жовтня                      2021 року складала 1 200 719 грн.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У частинах першій-третій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.
Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.
Згідно із частиною п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року                      № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.
У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.
Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.
Пунктами 50-55 Національного стандарту № 1 визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.
Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.
Згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки.
Пунктом 51 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
Разом з цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого                огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів   з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.
При цьому суди мають враховувати, що суб`єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу.
Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна.
У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.
Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.
Ураховуючи викладене, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків.
Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.
Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження                                     № 12-18гс18).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі                                        № 168/828/16-ц також зазначається, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює оспорювання в судовому порядку такого звіту.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахувавши наведені норми права, належним чином дослідивши надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги, оскільки дії приватного виконавця щодо оцінки майна відповідали положенням частин першої-третьої, п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому апеляційний суд врахував, що у своїй діяльності суб`єкт оціночної діяльності є самостійним, а тому виконавець ніяк не може впливати на порядок проведення оцінки майна.
Також суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що у разі незгоди із результатами оцінки майна заявник мав право звернутися з клопотанням про визначення рецензування звіту про оцінку майна, однак із такими вимогами у спосіб, визначений законом не звертався. Натомість відповідне клопотання було вже подано до суду лише 21 вересня 2022 року.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов`язання приватного виконавця зняти з реалізації житловий будинок, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що вказана вимога є похідною від вимоги про визнання неправомірним висновку суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, тому також не підлягає задоволенню. 
Отже, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що вартість майна визначена в оспорюваному висновку, є заниженою порівняно з ринковою, а наведенні скаржником доводи скарги є лише припущенням про ймовірну невідповідність цієї оцінки про вартість описаного та арештованого майна та не можуть братися судом до уваги.
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги надану йому рецензію на звіт про незалежну оцінку вартості арештованого й описаного майна, отриману на замовлення сторони боржника, та надав їй оцінку, згідно з якою сама по собі вказана рецензія на звіт про оцінку арештованого майна боржника у вигляді вищезазначеного житлового будинку, виконана на замовлення боржника поза межами чинності вказаного звіту, не є належним, допустимим доказом того, що вартість майна, визначена в оспорюваному звіті, є саме заниженою порівняно з ринковою, - та що у зв`язку із цим має місце порушення прав боржника             ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15,                    від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі                       № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові                              від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].
Правові висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не релевантні до спірних правовідносин, тому не підлягають застосуванню у справі, що переглядається.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.                              
Судді:                                                                                                      І. В. Литвиненко                                                                                                                А. І. Грушицький                                                                                                                    Є. В. Петров