Справа № 127/34061/23
Провадження № 22-ц/801/623/2024
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року	Справа № 127/34061/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М.В.
Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.
Секретар: Кобенда Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення в частині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, припинення права власності,
Рішення ухвалила суддя Венгрин О. О.
Рішення ухвалено об 11.04 год в м. Вінниці Вінницької області
Повний текст рішення складено 29 січня 2024 року,

Встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення в частині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, припинення права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1655 від 27 вересня 2001 року дозволено приватизувати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,1 кв. м. та передати її у приватну часткову власність ОСОБА_3 у складі сім`ї із 3-х чоловік, в тому числі дружина та син.
На підставі рішення Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 27 вересня 2001 року видано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстроване в ВООБТІ, записано в реєстровій книзі № 510 за реєстровим номером 1796/45974.
На даний час він є військовослужбовцем і проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та перебуває на квартирному обліку у військовій частині складом родини 4 особи, в тому числі: він, дружина ОСОБА_4 , 1990 року народження, донька ОСОБА_5 , 2015 року народження, син ОСОБА_6 , 2023 року народження.
Військова частина НОМЕР_1 знаходиться в смт. Гостомель Київської області. Він із сім`єю постійно проживає там.
Оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 здійснювалося без його відома, згода на приватизацію квартири ним не давалася.
Він і його сім`я в м. Вінниці не проживають, до квартири жодного відношення не має. Квартира фактично належить його батькам, які на даний час в ній проживають.
Він же є співвласником квартири всупереч своєї волі, що позбавляє його права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, так як він не може отримати житло відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як особа, яка перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 у списках на першочергове отримання житла. Зокрема, наявність частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 позбавляє його права на отримання житла за місцезнаходженням військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , де він працює та фактично проживає зі своєю сім`єю, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідно до потреб сім`ї. В квартирі АДРЕСА_1 проживають його батьки, тому він зі своєю сім`єю в складі чотирьох осіб там проживати не може.
Враховуючи те, що приватизація житлового фонду не є його обов`язком, а правом; його волевиявлення не було під час приватизації квартири і цей правочин не відповідає його дійсній волі, його бажанню по покладенню на нього обов`язку утримання нерухомого майна. Вважає, що приватизація квартири у такий спосіб порушує його цивільні права, тому він звернувся із даним позовом до суду, яким просить визнати незаконним і скасувати рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1655 від 27 вересня 2001 року в частині надання дозволу на приватизацію та безоплатну передачу у приватну часткову власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 55,1 кв. м; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 27 вересня 2001 року, що зареєстроване в ВООБТІ 26 жовтня 2001 року, записано в реєстрову книгу № 510 реєстровий номер 1796/45974; припинити його право спільної приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення в частині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, припинення права спільної часткової власності.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права в результаті чого порушено норми процесуального права.
Апеляційна скарга є повністю аналогічною – слово в слово, позовній заяві, лише в ній є доповнення з посиланням на частину 1 статті 129 Конституції України, згідно якої суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Позивач у своїй апеляційній скарзі вказує на рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 щодо проявів верховенства права. Розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який        іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість – одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. 
Відповідач і треті особи не надали відзив на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Каленяк Е. А. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, якою просить розглянути справу у його відсутності та покладається на думку суду при вирішенні апеляційної скарги.
Треті особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу позивача, просять її задовольнити.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордера на жиле приміщення № 0098, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 17 серпня 2000 року, ОСОБА_3 з сім`єю з 3-х осіб: ОСОБА_3 – квартиронаймач, ОСОБА_2 – дружина, ОСОБА_1 – син, на зайняття житлового приміщення житловою площею 29,56 кв. м., яке складається із 2-х кімнат в квартирі АДРЕСА_1 , набуто право на вселення у дану квартиру. Підстава видачі ордера: рішення Виконавчого комітету міської ради № 1125 від 09 серпня 2000 року (а. с. 15).
22 серпня 2001 року виготовлено технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності громадянина ОСОБА_3 (а. с. 16-17).
Виконавчий комітет Вінницької міської ради рішенням № 1655 від 27 вересня 2001 року дозволив приватизувати квартири, які знаходяться на балансі підприємств та організацій, а саме: квартира АДРЕСА_1 , що складається із 2-х кімнат загальною площею 55,1 кв. м. при нормі 73,0 кв. м. з відновною вартістю 9,92 грн., з з наданням житлових чеків на суму 3,22 грн., згідно з розрахунком, передана у приватну спільну власність ОСОБА_3 , який прописаний та проживає в цій квартирі з 2000 року. Склад сім`ї: 3 особи, в тому числі: дружина та син (а. с. 12-14).
На підставі рішення Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 27 вересня 2001 року видано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстроване в ВООБТІ, записано в реєстровій книзі № 510 за реєстровим номером 1796/45974 (а. с. 18).
Згідно довідки № 18/11/4-63 від 26 липня 2023 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України підполковнику ОСОБА_1 , він дійсно перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України складом родини 4 особи, в тому числі: він, дружина ОСОБА_4 , 1990 року народження, донька ОСОБА_5 , 2015 року народження, син ОСОБА_6 , 2023 року народження, з 22 липня 2016 року на загальних підставах та з 22 липня 2016 року в списках на першочергове отримання житла, відповідно до п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Житлом для постійного проживання за рахунок військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не забезпечувався (а. с. 19).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що безпідставними є посилання на неправомірність здійснення приватизації квартири позивачем, який був на той час неповнолітнім, лише за згодою його батьків, оскільки при здійсненні приватизації органом приватизації були дотримані вимоги діючого на той час законодавства, яке регулювало процес приватизації житла державного житлового фонду. При здійсненні приватизації права позивача не були порушені, оскільки в приватизацію квартири позивач, як неповнолітній член сім`ї квартиронаймача, був включений законно. Якби зазначена квартира була приватизована батьками позивача без нього, тоді б мало місце порушення його прав.
Із таким висновком колегія суддів погоджується.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Позивач ОСОБА_1 , звернувшись із даним позовом до суду просив припинити його право спільної приватної власності на квартиру, яке виникло у нього на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27 вересня 2001 року на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1655 від 27 вересня 2001 року та визнати це свідоцтво про право власності незаконним і рішення визнати незаконним і скасувати його. Такі вимоги обґрунтував тим, що він став власником 1/3 частки квартири на підставі рішення про приватизацію ним житла, на що у нього не було волевиявлення під час приватизації квартири і такий правочин не відповідає його дійсній волі, його бажанню по покладенню на нього обов`язку утримання нерухомого майна.
Статтею 9 Житлового кодексу України, в редакції, що діяла станом на вересень 2001 року, тобто на час здійснення приватизації квартири позивачем, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством (частина 2). Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (частина 4).
Приватизація державного житлового фонду, за визначенням поняття, наданого у статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на вересень 2001 року, це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і таке інше) державного фонду на користь громадян України.
До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму (частина 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції 2001 року).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції 2001 року, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Згідно із частинам 1, 2, 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції 2001 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (частина 1).
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) (частина 2).
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (частина 3).
Станом на вересень 2001 року чинним було Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року (втратило чинність на підставі Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 19 грудня 2009 року), згідно пункту 2 якого у власність громадян підлягають передачі квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. 
Пунктом 5 Положення передбачена передача займаних квартир у приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за яким зберігається право на житло. 
Відповідно до статті 17 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на момент здійснення приватизації) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх дітей, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.
Відповідно до статті 60 КпШС України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. 
Як встановлено судом позивач станом на час приватизації квартири у вересні 2001 року проживав у квартирі АДРЕСА_1 . На той час він не досяг повноліття та мав повних 13 років, тому законом не вимагалося від нього письмової згоди на приватизацію квартири, проте він був членом сім`ї наймача, який є його батьком, оскільки постійно мешкав у квартирі разом із наймачем та іншими членами його сім`ї, у зв`язку з чим разом з іншими проживаючими у даній квартирі особами, набув за законом право на приватизацію квартири.
Згідно з пунктом 6 Положення передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно, виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю).
Пунктами 8 і 9 Положення передбачено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій пунктом 6 цього Положення, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно (п. 8). Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається, виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (п. 9).
Згідно пункту 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на вересень 2001 року) органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Кожний громадяни України має право приватизувати займане ним державне житло на умовах, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», один раз (пункт 12 Положення).
Згідно із пунктом 13 Положення приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (пункт 14 Положення).
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію (пункт 18 Положення).
Відповідно до пунктів 20 і 21 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члені сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на жило. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно пункту 23 Положення оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, подаються громадянином до виконкому місцевої Ради, де вони реєструються.
Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, оформляє розрахунки та видає розпорядження (пункт 24 Положення).
У відповідності до зазначених вимог закону, Виконавчий комітет Вінницької міської ради 27 вересня 2001 року, розглянувши заяви громадян, подані документи, після проведених розрахунків та розгляду матеріалів по питанню приватизації державного житлового фонду в м. Вінниці, ухвалив рішення: пункт 2. Приватизувати квартири, які знаходяться на балансі підприємств та організацій; 2.22. АДРЕСА_3 , що складається з 2-х кімнат загальною площею 55,1 кв. м. при нормі 73,0 кв. м. з відновною вартістю 9,92 грн. з наданням житлових чеків на суму 3,22 грн. згідно з розрахунком, передати у приватну спільну власність ОСОБА_3 , який прописаний та проживає в цій квартирі з 2000 року. Склад сім`ї: 3 особи, в тому числі дружина та син (а. с. 12-14). 
Згідно із пунктом 16 Положення передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Пунктом 26 Положення передбачено, що на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.
Відомості про реєстрацію права власності на житло, копії свідоцтв про право власності на житло та паспорт на квартиру передаються один раз в квартал органом приватизації до бюро технічної інвентаризації. Свідоцтво про право власності на квартиру підлягає обов`язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації (пункт 28 Положення). 
22 серпня 2001 року виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , що знаходиться у власності громадянина ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за № 1796/45974 (а. с. 16-17).
Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 вересня 2001 року, Виконавчий комітет Вінницької міської ради посвідчив, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 – 1/3, ОСОБА_2 – 1/3 і ОСОБА_1 – 1/3. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири 55,1 кв. м., а відновна вартість на момент приватизації 9 грн. 92 коп. Характеристика квартири та її обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Свідоцтво видане згідно рішення від 27 вересня 2001 року № 1655. Зазначена у цьому свідоцтві про право власності на житло, квартира зареєстрована 26 жовтня 2001 року КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за ОСОБА_3 – 1/3, ОСОБА_2 – 1/3, ОСОБА_1 – 1/3 і записано в реєстровій книзі № 510 за реєстровим номером 1796/45974 (а. с. 18 і на звороті).
Отже, позивач набув право власності, тобто став власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 вересня 2001 року, виданого згідно рішення Виконавчого комітету № 1655 від 27 вересня 2001 року, які позивач просить визнати недійсним (свідоцтво) та незаконним і скасувати (рішення).
Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
З огляду на викладене, оскаржуване позивачем рішення виконавчого комітету ухвалене відповідачем у відповідності до вимог закону та фактичних обставин, що існували станом на момент приватизації квартири у 2001 році; свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі цього рішення відповідало вимогам діючого на той час цивільного законодавства і жодним чином не порушувало прав та інтересів позивача.
Отже, у зв`язку з тим, що оскаржувані позивачем рішення і свідоцтво відповідають вимогам закону, відсутні правові підстави для припинення права спільної приватної власності позивача на квартиру.
З урахуванням викладеного вимоги позивача не ґрунтуються на законі та до задоволення не підлягають, тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог відповідає вимогам законності й обґрунтованості.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий:	М. В. Матківська  	
Судді:	В. В. Сопрун  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2024 року