Справа № 161/7414/23 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1116/23  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 грудня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Черняк О. В.,
з участю: 
представника позивача Мозольської О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частини майна особистою приватною власністю подружжя та його поділ, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мозольської Оксани Миколаївни на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання частини майна особистою приватною власністю подружжя та поділ спільно нажитого майна подружжя.
Вимоги обґрунтовує тим, що з 05.05.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.05.2018 року. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилається на те, що за час перебування у шлюбі 21.06.2013 року ними було придбано двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і право власності на вказану нерухомість зареєстровано за відповідачем.
Вказує, що після купівлі квартири вона з чоловіком, їх спільний син та її дочка від першого шлюбу заселилися у вказану квартиру, де проживають і на даний час.
Зазначає, що 11.04.2008 року вона отримала у спадщину однокімнатну квартиру, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_2 та яка була в подальшому відчужена для можливості придбання більшого житла.
Тому вважає, що оскільки вона 15.01.2013 року продала власну квартиру за 71451 грн, а нова квартира була придбана 21.06.2013 року за 152697 грн, то її частка у цій квартирі має бути збільшена, так як половина її вартості складають особисті кошти, а отже частина спірної квартири є особистою приватною власністю.
У зв`язку з чим, просить визнати за нею право власності на частини даної квартири, з яких: на частину, як особисту приватну власність подружжя та на частину як частку у спільній сумісній власності подружжя.
       Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2023 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2675 (дві тисячі шістсот сімдесят п`ять) грн. 48 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача  ОСОБА_1  адвокат Мозольська О. М. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом при винесені рішення були неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, чим порушені норми процесуального та матеріального права, а тому зазначене вище рішення суду слід змінити. Просить постановити судове рішення, яким змінити заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2023 року, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 , з яких: на 1/2 частку, як особисту приватну власність подружжя та на 1/4частку, як частку у спільній сумісній власності подружжя.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
       В судовому засіданні представник позивача адвокат Мозольська О. М. апеляційну скаргу підтримала.
       Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про час та дату розгляду справи були повідомленні.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 05.05.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюб, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.05.2018 року (а.с. 8).
Із договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 зареєстрована квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).
Також, як слідує із договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2013 року, ОСОБА_1 відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 15-16).
Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У частині сьомій вказаної статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Задовольняючи позов частково, суд дійшов вірного висновку, що квартира по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за час шлюбу і за спільні кошти та працею подружжя, то в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати за ОСОБА_1 право власності на частину вказаної нерухомості. Позивачем не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували, що кошти від продажу належної їй квартири були використані саме на купівлю нової і надавали б підстави для відступу від рівності часток.
Покликання в апеляційній скарзі на безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання про допит в якості свідка матері позивачки ОСОБА_4 щодо обставин придбання квартири не заслуговує на увагу, оскільки передача коштів не може бути підтверджена показами свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зазначення в апеляційній скарзі про те, що співставлення часу продажу квартири позивачкою і часу придбання квартири подружжям, а також вартості квартир, підтверджує, що кошти від продажу квартири, яка була особистою власністю позивачки, також не заслуговує на увагу, оскільки таке твердження ґрунтується на припущенні. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення немає.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мозольської Оксани Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2023 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2023 року.

Головуючий 

Судді :