ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" лютого 2024 р.                                                                   Справа №914/920/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді:                                                  Плотніцького Б.Д.
суддів                                                                      Гриців В. М.,
                                                                      Кравчук Н. М.
за участю секретаря судового засідання Процевич Р. Б. 
розглядаючи апеляційну скаргу Сокальської міської ради Львівської області, м. Сокаль 
на рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2023 (повний текст рішення підписано 21.09.2023, суддя Яворський Б.)
у справі №914/920/23
за позовом: Заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м.Львів
до відповідача: Сокальської міської ради Львівської області, м. Сокаль 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м. Львів
про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння
за участю представників сторін:
прокурор: Максимовська С.С.
від позивача: не з`явився
від відповідача: Піскляк Ю. О.
від третіх осіб на стороні позивача: Катревич Н.А.
від третьої особи на стороні відповідача: Телічак Ю.В., Лишкович В.І.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
На розгляді Господарського суду Львівської області перебувала позовна заява Заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до Сокальської міської ради Львівської області про витребування у власність держави земельної ділянки загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 4624883900:07:000:0003, що відноситься до земель оборони та розташована на території Сокальської територіальної громади Львівської області (реєстраційний номер НОМЕР_2 ).
Позовні вимоги були  обгрунтовані тим, що Сокальською міською радою з порушенням ст.84 Земельного кодексу України, Закону України “Про використання земель оборони” та Положення про прикордонний режим здійснено реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4624883900:07:000:0003, адже така входить до складу прикордонної смуги і належить до земель оборони. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.09.2023 у справі №914/920/23 позовні вимоги задоволено. Витребувано у власність держави в особі Львівської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Сокальської міської ради Львівської області земельну ділянку загальною площею 2,0000га, кадастровий номер 4624883900:07:000:0003, що відноситься до земель оборони та розташована на території Сокальської територіальної громади Львівської області (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 246514364620). Стягнуто з Сокальської міської ради Львівської області на користь Львівської обласної прокуратури 2684,00 грн судового збору.
При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки землі в межах прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, і належать до земель оборони та можуть перебувати лише у державній власності, то земельна ділянка з кадастровим номером 4624883900:07:000:0003, площею 2 га, незаконно зареєстрована у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за категорією - землі комунальної власності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Сокальська міська рада звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, яка надійшла до суду 16.10.2023.
При цьому апелянт зазначив, що наказ ГУ Держгеокадастру у Л/о №59-ОТГ від 21.12.2020 є чинним, судовими рішеннями визнано недійсними накази ГУ Держгеокадастру у Львівській області №9929/28-15 “Про затвердження поділу земельної ділянки” та №1024/16-16 від 08.02.2016 “Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою”, тому визначальним при вирішенні питання щодо цільового призначення спірної земельної ділянки слугувала технічна документація із землеустрою, затверджена розпорядження Сокальскої РДА від 15.11.2013 №498. Суд не вправі вирішувати питання про зміну цільового призначенні землі.  
Відтак, апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2023 у справі №914/920/23  та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор та представник Військової частини №2144 з вимогами апеляційної скарги не погоджуються та зазначають,що рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2023 у справі №914/920/23 є обґрунтованим та законним, а тому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у своїх письмових  поясненнях підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2023 у справі №914/920/23 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представники апелянта та Головного управління Держгеокадастру у Львівській в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення господарського суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу задоволити. 
Прокурор та представник Військової частини заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.
Постановою Львівського обласного виконкому  депутатів трудящих від 06.09.1946 №24/109  у межах Львівської області встановлені наступні прикордонні зони та полоси: (а.с. 70)
а) заборонену прикордонну зону, в яку включений Сокальський район;
б) 2 кілометрові та 800 метрові прикордонні смуги, які визначені на місцевості від лінії кордону та позначені відповідними вказівниками.
Пунктом 6 вказаної постанови землі 800 метрової прикордонної смуги передані у повне розпорядження прикордонних військ, окрім районного центру Сокаль.
Сокальською районною державною адміністрацією 27.08.2013 видано розпорядження №380  “Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Сокальського району”. (а.с.192)
Розпорядженням Сокальської РДА №498 від 15.11.2013 затверджено матеріали інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2317,0712га, розташованих за межами населених пунктів на території Сокальского району Львівської області, відповідно до Переліку земель сільськогосподарського призначення, щодо яких проведена інвентаризація (Звіт 1993 року). У переліку земель с/г призначення, щодо яких проведена інвентаризація, викладеного у Додатку до Розпорядження наявні відомості про земельну ділянку Варязької сільської ради площею 69,05886 га. (а.с.196-197).
20 жовтня 2015 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за №9929/28-15 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, загальною площею 69,0586 га (кадастровий номер 4624883900:07:000:0002), сільськогосподарського призначення, угіддя сіножаті, на території Варязької сільської ради Сокальського району, та затверджено її поділ на 5 земельних ділянок сільськогосподарського призначення, угіддя сіножаті, а саме: кадастровий номер 4624883900:07:000:0006 площею 61,0586га; кадастровий номер 4624883900:07:000:0001 площею 2,0000га; кадастровий номер 4624883900:07:000:0003 площею 2,0000 га; кадастровий номер 4624883900:07:000:0004 площею 2,0000га та кадастровий номер 4624883900:07:000:0005 площею 2,0000га.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області №59-ОТГ від 21.12.2020 “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність” передано Сокальській міській раді (Сокальські територіальній громаді) у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3447,9816 га, які розташовані на території Сокальської міської ради Сокальського району згідно з актом приймання-передачі.
Вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області прийнято на підставі ст.15-1, 117, 122 ЗК України, Указу Президента України від 15.10.2020 №449/2020 “Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин”, ПКМУ від 16.11.2020 №1113 “Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин”, наказу Держгеокадастру від 17.11.2020 №485 “Деякі питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності до комунальної власності”. Окрім цього, відповідно до п. 2 вищевказаного наказу, право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформляється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
22 грудня 2020 року актом приймання-передачі ГУ Держгеокадастру у Львівській області передало із державної власності, а Сокальська міська рада (Сокальська територіальна громада) прийняла у комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком, у тому числі земельну ділянку кадастровий номер 4624883900:07:000:0003 (№з/п 333 додатку до акту приймання-передачі).
Згідно з додатком до акту приймання-передачі земельна ділянка кадастровий номер 4624883900:07:000:0003, площею 2 га, знаходиться на території Сокальської міської ради (Сокальський район Варязька сільська рада), відомості про обтяження речових прав, а також про обмеження у використанні земельної ділянки - відсутні.
22 вересня 2021 року на підставі наказу передачі ГУ Держгеокадастру у Львівській області №59-ОТГ від 21.12.2020 та акту приймання-передачі від 22.12.2020, державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер 4624883900:07:000:0003 за Сокальською міською радою Львівської області. Номер запису про право власності 44167151. 
На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, 01.10.2015 в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 4624883900:07:000:0003, площею 2,0000га, цільове призначення (16.00) землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), категорія земель - сільськогосподарського призначення. Дата державної реєстрації:07.10.2015.
Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Сокальська міська рада Львівської області 22.09.2021 зареєструвала право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4624883900:07:000:0003. (а.с.39-40) 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 у справі №914/1774/16, яке набрало законної сили,  встановлено, що земельна ділянка площею 69,05860га, з кадастровим номером 4624883900:07:000:0002, стосовно якої відповідачем          затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу на 5 земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташована в зоні облаштування і утримання інженерно-технічних споруд та огорож державного кордону, що підтверджується схемою розміщення земельних ділянок з кадастровими номерами 4624883900:07:000:0001, 4624883900:07:000:0003, 4624883900:07:000:0004, 4624883900:07:000:0005, 4624883900:07:000:0006, витягом з публічної кадастрової карти України (а.с.48), копією          карти місцевості з орієнтованим місцем розташування спірної земельної ділянки між Державним кордоном і рубежем основних інженерних споруд та копію схеми розміщення земельної ділянки на території Варязької сільської ради Сокальського району Львівської області.
Крім того, Господарський суд Львівської області від 26.07.2016 у справі №914/1749/16 відзначив, що спірна земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, перебуває під охороною ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) і відноситься до земель оборони.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.09.2018 у справі №813/1997/18, яке набрало законної сили, зобов`язано ВЧ 2144 вжити заходи з метою набуття права користування земельними ділянками у межах прикордонної смуги вздовж лінії державного кордону України між лінією державного кордонк та лінією основних інженерних споруд на території, зокрема, Сокальского району Л/о та оформлення речових прав на них.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно зі ст.74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом учасникам справи була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами. 
Звертаючись з цим позовом до суду, прокурор визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Львівську обласну державну адміністрацію, та зазначив, що прокуратурою листом № 15/1-47вих-23 від 13.01.2023, було поінформовано адміністрацію про порушення вимог законодавства та роз`яснено підстави, які надають прокурору право на звернення до суду, а також надано можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави і висловлено прохання про інформування щодо вжиття адміністрацією заходів щодо захисту інтересів держави. Листом №5/9-745/0/2-23/7-16 від 01.02.2023 ЛОДА зазначила про відсутність правовстановлюючих документів та інформації щодо спірної земельної ділянки для належного захисту прав та пред`явлення позову, а тому, з метою повернення земельної ділянки її розпоряднику, просила прокуратуру вжити заходів відповідного реагування. 
Вказані обставини свідчать про неналежне здійснення органом державної влади своїх зобов`язань щодо реалізації функції захисту порушених інтересів держави протягом розумного строку, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, і, як наслідок, наявність передбачених ч.3 ст.23 Закону України “Про прокуратуру” підстав для їх представництва.
Прокурор зазначив, що в зв`язку з цим звертається до суду з позовом на захист інтересів держави, які полягають у здійсненні представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 03.03.2023 прокуратура повідомила ЛОДА про підготовку документів для звернення до суду з віндикаційним позовом (лист №15/1-275вих-23).
Щодо правових підстав для представництва інтересів держави, наведених в позовній заяві, зазначено, що Верховний Суд у постанові від 15.10.2019 у справі №93/129/18 виклав правову позицію з приводу представництва прокуратурою інтересів держави в особі суб`єкта владних повноважень.
Указом Президента України “Про утворення військових адміністрацій” від 24.02.2022 №68/2022 на виконання Закону України “Про правовий режим воєнного стану” утворено, зокрема, Львівську обласну військову адміністрацію. Відтак, ЛОДА набула статусу військової адміністрації. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру”         прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру”         наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Одночасно, згідно з положеннями частин 3-5 статті 53 ГПК України,   у визначених         законом  випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені  законом  підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених  статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам   закону  не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому         статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого  статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, з відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Як вже зазначалося, своє звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі адміністрації прокурор обґрунтовував невжиттям позивачем заходів, спрямованих на звернення з позовом про повернення земельної ділянки у державну власність, чим суттєво порушуються інтереси держави.
Отже, прокурор правомірно оцінив такі дії позивача як бездіяльність і самостійно звернувся з позовом до суду для захисту інтересів держави. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 08.09.2020 (справа №923/359/19), від 09.09.2020 (справа №908/1662/18), від 14.09.2020 (справа №925/285/19).
Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України,  Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до приписів  статті 13 Конституції України землі є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією  Конституцією.
Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюючи владні управлінські функції при прийнятті рішень щодо земель державної та комунальної власності мають діяти виключно у порядок та спосіб визначений законом.
Стаття 80 Земельного кодексу України  закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
Згідно зі  статтею 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Пунктом 5 зазначеної статті визначено, що територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі, зокрема, передачі їм земель державної власності.
Відповідно до  ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно зі  ст.20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України “Про використання земель оборони”.
Відповідно до  ст.65 Земельного кодексу України  землями промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.
Порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.
У відповідності до ч.ч.1-4  ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Згідно з ч.4 ст.84 Земельного кодексу України  до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, серед інших, належать землі оборони.
Частинами 2, 3  ст. 115 Земельного кодексу України  та ст. 3 Закону України   “Про використання земель оборони” визначено, що уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюється відповідно до закону.
Згідно зі ст. 3 Закону України  “Про використання земель оборони”  землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.
Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.
Статтею 22 Закону України  “Про державний кордон України” передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.
Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.
Згідно зі ст. 23 Закону України “Про державний кордон України” у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.
Сукупний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо таких встановлений спеціальний режим їх використання.
Встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги свідчить про належність вказаної ділянки до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих у межах прикордонної смуги.
Відповідно до вимог п.1 постанови Кабінету Міністрів України №1147 від 27.07.1998 “Про прикордонний режим”    з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.
Лінія прикордонних інженерних споруд - спеціальна смуга місцевості в межах прикордонної смуги та інші земельні ділянки, які відповідно до законодавства надаються в постійне користування органам Державної прикордонної служби для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів.
При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України “Про державний кордон України”  та    п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №1147 від 27.07.1998 “Про прикордонний режим”.
Нерозроблення та незатвердження окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом - від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.
Відповідні розміри та ширина прикордонної смуги на території Львівської області затверджені постановою виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих № 24/109 від 06.09.1946, де визначено 2-х кілометрову та 800 метрову прикордонні смуги. Крім того, даною постановою передано у повне розпорядження прикордонних військ землі 800 мктрової прикордонної смуги.
Як уже відзначалося, рішенням Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 у справі №914/1774/16 та від 26.07.2016 у справі №914/1749/16 встановлено, що спірна земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташована уздовж державного кордону України в районі Варязької сільської ради Сокальського району Львівської області, перебуває в зоні облаштування і утримання інженерно-технічних споруд та огорож державного кордону, та відноситься до земель оборони
Частина 2  ст.13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
На підставі ч.4  ст.75 ГПК України наведені обставини, встановлені судовими рішеннями у справах № 914/1774/16 та №914/26.07.2016, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді справи №914/920/23, у якій беруть участь особи, стосовно яких встановлено ці обставини. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки землі в межах прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, і належать до земель оборони та можуть перебувати лише у державній власності, то земельна ділянка з кадастровим номером 4624883900:07:000:0003, площею 2 га, незаконно зареєстрована у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за категорією - землі комунальної власності.
Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади         Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Згідно з ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
Суд погоджується із твердженням прокурора, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - Львівської обласної державної адміністрації, поза його волею, наявні підстави для витребування земельної ділянки з незаконного володіння Сокальської міської ради Львівської області.
Великою Палатою Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц викладено правову позицію про те, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (аналогічний висновок викладено ВП ВС у постанові від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц та від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).
Додатково суд звертає увагу, що задоволення вимоги про витребування земельної ділянки є юридичним механізмом захисту, спрямованим на досягнення реального результату у вигляді усунення законному власнику усіх перешкод щодо належного користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, що забезпечить ефективне відновлення прав держави.
З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованою та доведеною належними доказами заявлену прокурором позовну вимогу.
Щодо інших аргументів учасників провадження, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа “Серявін проти України”, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.
Відповідно до ч.1  ст.86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до  ст.276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд ухвалив оскаржуване рішення з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до    ст. 236 ГПК України    судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам    статті 191 цього Кодексу.
Відповідно  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).
Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Сокальської міської ради Львівської області залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2023 у справі №914/920/23 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 26.02.2024

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Судді                                                                                          Гриців В. М.

                                                                                                    Кравчук Н.М.