УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
18 березня 2024 року
м. Київ
справа № 756/8297/16-к
провадження № 51-1364 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника    ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду                           від 07 грудня 2023 року,
встановив: 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу.
Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що ОСОБА_5 у судовому засіданні заявляв клопотання про зміну йому запобіжного заходу на більш м`який, а саме з цілодобового на нічний домашній арешт.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286 Кримінального кодексу України, про зміну запобіжного заходу щодо останнього.
У касаційній скарзі захисник просить переглянути в касаційному порядку вказану ухвалу апеляційного суду. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту на конкретно невизначений тривалий строк, у зв`язку з чим рішення суду щодо застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту ОСОБА_5 не піддається судовому контролю через певні проміжки часу на предмет необхідності подальшого застосування такого запобіжного заходу. Зокрема, посилається на те, що Конституційний Суд України (далі - КСУ) визначив, що домашній арешт має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу.
Зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував позицію про те, що як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт є різними формами позбавлення свободи, а вимоги до обґрунтування цього рішення є такими ж самими в контексті потреби в позбавленні особи свободи. При цьому, можливі кращі умови проживання/перебування під час цілодобового домашнього арешту не є альтернативою значення "свобода".
Посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 398 КПК, що, на його думку, перешкодило ухвалити законне рішення.
Водночас вказує, що КСУ та ЄСПЛ прирівнюють цілодобовий домашній арешт до тримання під вартою в розумінні позбавлення особи свободи та обмеження її права на свободу пересування. Тому вважає, що відмова судовими органами у перегляді судових рішень, пов`язаних із застосуванням/продовженням/зміною запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, є незабезпеченням гарантій, передбачених КСУ та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою ЄСПЛ. Вказує, що положення частини 1 статті 392 КПК не регулюють питання оскарження ухвал суду у відповідності до вищезазначених позицій КСУ та ЄСПЛ.
На думку захисника, відмова Київського апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження призводить до неможливості зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу та обмеження доступу обвинуваченого до перегляду рішень суду, яке унеможливлює зміну запобіжного заходу.
Вважає, що оскільки запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту застосований до обвинуваченого на невизначений строк, то суд апеляційної інстанції повинен був приймати рішення стосовно подальшого руху апеляційної скарги з урахуванням загальних засад кримінального провадження згідно з частиною 6  статті 9 КПК. При цьому зазначає, що суд надмірно формально підійшов до вирішення цього питання та не врахував, що оскарження ухвали суду першої інстанції є єдиним засобом зміни запобіжного заходу та захисту прав і свобод, що мають ознаки порушення при здійсненні правосуддя.
Крім того, вказує на те, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає загальним засадам кримінального провадження, передбаченим пунктами 1, 2, 10, 13, 15, 17 частини 1 статті 7 КПК.
Неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту унеможливлює ефективну та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Також зазначає, що неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про відмову у зміні запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для обвинуваченого у вигляді безпідставного обмеження його конституційного права на свободу.
На думку захисника, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про відмову у зміні запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення обвинуваченому дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Зазначає, що допущений апеляційним судом надмірний формалізм у практиці Європейського суду з прав людини розглядається як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині забезпечення  доступу до суду.
Одночасно посилається на практику Європейського суду з прав людини.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та додану до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 392 КПК, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії оскаржуваної ухвали суду, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, послався на положення статті 392 КПКі зазначив, що в даному випадку запобіжний захід у виді тримання під вартою не обраний, а тому ухвала Оболонського районного суду                  м. Києва від 28 листопада 2023 року окремому оскарженню не підлягає.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 13 червня      2019 року № 4-р/2019 визнано неконституційними положення частини 2 статті 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Тобто, окремому оскарженню в апеляційному порядку за змістом вказаного рішення КСУ та положень статті 392 КПК підлягають виключно ухвали про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції.
При цьому, оскарження ухвали про відмову у зміні запобіжного заходу з цілодобового на нічний домашній арешт, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції, зазначеними положеннями не передбачено.
За таких обставин, апеляційним судом прийнято обґрунтоване рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року, оскільки це рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Доводи касаційної скарги захисника щодо недотримання апеляційним судом загальних засад кримінального провадження є непереконливими.
Частиною 6 статті 9 КПК передбачено, що коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 цього Кодексу. Однак, у цьому випадку не виникає питань, які б не було врегульовано чи неоднозначно застосовано нормами КПК. А тому немає підстав вважати, що апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, не дотримався загальних засад кримінального провадження щодо забезпечення права на оскарження процесуальних рішень.
Посилання захисника на практику ЄСПЛ, а також на те, що
-         застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту ОСОБА_5 не піддається судовому контролю через певні проміжки часу на предмет необхідності подальшого застосування такого запобіжного заходу;
-         ЄСПЛ прирівнює цілодобовий домашній арешт до тримання під вартою в розумінні позбавлення особи свободи та обмеження її права на свободу пересування,
не вказують на незаконність оскаржуваного рішення, оскільки, як вже зазначалось, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому апеляційний суд правильно відмовив у відкритті апеляційного провадження.
Крім того, посилання захисника на рішення КСУ від 23 листопада 2017 року                            № 1-р/2017 є безпідставними, оскільки в цьому рішенні визнано неконституційними положення третього речення частини третьої статті 315 КПК, а саме: «за відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим».
Зокрема, КСУ вважав, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. 
Тобто зазначені положення стосуються лише можливості перегляду запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою під час підготовчого судового засідання і не є релевантними тій правовій ситуації, яка існує в даному провадженні. 
Водночас, судом апеляційної інстанції було правильно враховано рішення КСУ             від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 відповідно до якого визнано неконституційними положення частини 2 статті 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. При цьому, апеляційним судом слушно враховано, що в даному провадженні запобіжний захід у виді тримання під вартою взагалі не застосовано.
Захисник також вказує на порушення апеляційним судом вимог статті 398 КПК, проте доводів на підтримання такої позиції у касаційній скарзі не наводить, зокрема, не вказує, в чому полягають такі порушення.
При цьому колегія суддів не вбачає надмірного формалізму при постановленні оскаржуваного рішення та обмеження доступу до перегляду рішень.
Отже, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
На підставі наведеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника    ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                        ОСОБА_3