Номер провадження: 22-ц/813/55/24 
Справа № 521/20149/17
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
секретарі: Узун Н.Д., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и в:

04 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) в розмірі 49 729,73 грн, яка утворилась з 01 червня 2013 року по 28 січня 2015 року за прострочення сплати аліментів, які відповідач зобов`язаний був сплачувати на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошові сумі в розмірі 1 000 грн щомісяця. Протягом 2013-2015рр. відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконував свій обов`язок щодо сплати аліментів на утримання сина, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів. Користуючись своїм правом на стягнення неустойки (пені), у відповідності до положень ст. 196 СК України, та враховуючи, що відповідач відмовляється в позасудовому порядку відшкодувати неустойку за прострочення аліментних платежів, позивач була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом (т. 1, а.с. 1-2).
26 березня 2018 року відповідач ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, пояснення та уточнення до пояснень (т. 1, а.с. 40-41, 160-162, 170-174, 177), у яких просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у нього немає заборгованості по сплаті аліментів. Розрахунки заборгованості по аліментах, які  були складені державним виконавцем (виконавче провадження №В/14/860/2011), є необґрунтованими, а також просив суд застосувати положення ст. 258 ЦК України щодо строків позовної давності.
07 червня 2018 року позивачка ОСОБА_3 надала суду письмові пояснення на відзив на позов, у яких просила позов задовольнити (т. 1, а.с. 60-68, 188-204).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник, адвокат Ізовіта Андрій Миколайович, підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача, ОСОБА_5 , в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи, Першого Малиновського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, головний державний виконавець Фішер В.В., в судове засідання не з`явився, 20 листопада 2018 року надав суду пояснення щодо позову, в яких зазначив, що сплата аліментів ОСОБА_1 проводилась не щомісячно і не в повному обсязі, станом на 01.06.2013 за ОСОБА_1 рахувався загальний борг в сумі 10 751,60 грн. 28 січня 2015 року ОСОБА_1 повністю погасив заборгованість по аліментам на користь ОСОБА_3 .. А в період з березня 2015 року по лютий 2018 року ОСОБА_1 аліменти сплачував регулярно (т. 1, а.с. 104).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів – задоволено. Суд стягнув з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3  пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 червня 2013 року по 28 січня 2015 року в розмірі 49 729,73 (сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять дев`ять гривень 73 коп.) та на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2019 року внесені виправлення в повний текст рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 лютого 2019 року по справі №521/20149/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, зазначивши, що повний текст рішення суду складено 25 лютого 2019 року.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку, ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_1 помер (т. 2. а.с. 113).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_1 залучена ОСОБА_2 (т. 2. а.с. 187-188).
Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток-повідомлень. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
29 лютого 2024 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі, відзиві та письмових поясненнях адвоката Дабіжа Ярослава Ігоровича в інтересах позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу та письмових поясненнях відповідача ОСОБА_1 до відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
При цьому за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У пункті 22 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2010 року було розірвано (т. 1, а.с. 14).
Сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 18).
Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,0 гривень щомісячно, починаючи з 21 липня 2010 року і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а.с. 14).
Відповідач допускав порушення строків щомісячної сплати аліментів, у зв`язку з чим мав заборгованість, що підтверджується складеними державним виконавцем розрахунками заборгованості (т. 1, а.с. 3-7).
Так, згідно розрахунків заборгованості по сплаті аліментів, які були складені державним виконавцем (виконавче провадження №В/14/860/2011), встановлено:
- за період з 21.07.2010 по 30.04.2011 нараховано аліментів: Липень 2010 – 322,60 грн, серпень 2010 – 1 000 грн, вересень 2010 – 1 000 грн, жовтень 2010 – 1 000 грн, листопад 2010 – 1 000 грн, грудень 2010 – 1 000 грн, січень 2011 – 1 000 грн, лютий 2011 – 1 000 грн, березень 2011 – 1 000 грн, квітень 2011 – 1 000 грн (розрахунок від 11 травня 2011 року); в свою чергу відповідачем здійснено оплату аліментів з простроченням, а саме: в листопаді 2010 року в сумі 2 800 грн, в лютому 2011 в сумі 2 800 грн та в квітні 3 800 грн Переплата аліментів станом на 11.05.2011 склала – 77,40 грн;
- за період з 01.05.2011 по 29.11.2011 нараховано аліментів: травень 2011 – 1 000 грн, червень 2011 – 1 000 грн, липень 2011 – 1 000 грн, серпень 2011 – 1 000 грн, вересень 2011 – 1 000 грн, жовтень 2011 – 1 000 грн (розрахунок від 29 листопада 2011 року). При цьому відповідачем за цей період не здійснено жодних платежів (а.с. 70). Розмір заборгованості станом на 29.11.2011 склав – 6 889,30 грн.
- за період з 30.11.2011 по 30.06.2012 нараховано аліментів: 1 день листопада 2011 – 33,30 грн, грудень 2011 – 1 000 грн, січень 2012 – 1 000 грн, лютий 2012 – 1 000 грн, березень 2012 – 1 000 грн, квітень 2012 – 1 000 грн, травень 2012 – 1 000 грн, червень 2012 -1 000 грн (розрахунок заборгованості від 12 липня 2012 року). У свою чергу відповідачем здійснено оплату аліментів з простроченням, а саме: 26.03.2012 в сумі – 2 400 грн (графа березень 2012), 27.04.2012 в сумі – 1 400 грн (графа квітень 2012). (в розрахунку виконавцем зазначено, що боржником надано квитанцій на загальну суму – 7 000,00 грн). Розмір заборгованості станом на 1 липня 2012 року, згідно розрахунку заборгованості держаного виконавця, склав: 6 889,30 – 7 000,00 + 3 233,30 = 3 122,60 грн;
- за період 01.07.2012 по 31.05.2013 нараховано аліментів: липень 2012 року – 1 000 грн, серпень 2012 року – 1 000 грн, вересень 2012 року – 1 000 грн, жовтень 2012 року – 1 000 грн, листопад 2012 року – 1 000 грн, грудень 2012 року -1 000 грн, січень 2013 року – 1 000 грн, лютий 2013 року – 1 000 грн, березень 2013 року – 1 000 грн, квітень 2013 року – 1 000 грн, травень 2013 року – 1 000 грн (розрахунок заборгованості від 17.06.2013). В свою чергу відповідачем здійснено оплату аліментів з простроченням, а саме: 12.11.2012 в сумі 1 100 грн, 28.12.2012 в сумі 1 100 грн, 05.02.2013 в сумі 1 000 грн, 11.03.2013 в сумі 1 100 грн, 01.04.2013 в сумі 1 100 грн, 30.04.2013 в сумі 1 100 грн. Розмір заборгованості станом на 01 червня 2013 року, згідно розрахунку державного виконавця склала: 3 122,60 + 4 500 = 7 622,60 грн (т. 1, а.с. 3-7, 69-76, 109-110).
30 травня 2013 року позивачем була отримана оплата в розмірі 1 100 грн, яка не була врахована при розрахунку заборгованості від 17 червня 2013 року.
Інформація про квитанцію від 30.05.2013, також відображена в наступному розрахунку заборгованості по аліментах державного виконавця від 07 квітня 2014 року.
Таким чином, станом на 01 червня 2013 року, згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів старшого державного виконавця В.В. Фішер від 17.06.2013, та з урахуванням квитанції УДППЗ «УКРПОШТА» від 30.05.2013 в 13:18:05, що прийнята за №2/0390 на 1 100 грн, розмір заборгованості склав: 7 622,60 – 1 100,00 = 6 522,60 грн.
Саме з цієї суми заборгованості по сплаті аліментів, станом на 01.06.2013 в сумі 6 522,00 грн, позивачем було здійснено розрахунок пені за період з 01.06.2013 по 28.01.2015, відповідно до якого пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань становить 49 729,73 грн (т. 1, а.с. 62-68, 193-204). В розрахунок пені були внесені достовірні дані про суми та дати оплати відповідачем аліментів на утримання ОСОБА_4 .
Стосовно застосування позовної даності в один рік, про що просить відповідач, суд зазначає, що згідно статті 20 СК України застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу. У ч. 2 цієї ж статті вказано, що у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Перелік статей, зазначений в частині першій є вичерпним. Стаття 196 СК України, що врегульовує спірні відносини по нарахуванню пені не входить до цього переліку, а отже до даних відносин позовна давність не застосовується.
У відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спір щодо розміру заборгованості вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Отже, заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, що він фактично визнав, сплативши позивачу повний обсяг заборгованості по аліментам. Розмір заборгованості відповідачем не оскаржувався.
Доказів на підтвердження того, що аліменти сплачувались невчасно з поважних причин відповідач не надав, а тому дана заборгованість виникала по вині відповідача, і є всі підстави для застосування ст. 196 СК України.
Згідно положень Сімейного Кодексу України, аліменти призначаються та повинні сплачуватися щомісячно, неустойка нараховується на щомісячну заборгованість від суми несплачених аліментів за кожен день за весь час прострочення по день добровільного погашення боргу або на момент стягнення.
Стосовно посилання відповідача на недопустимість та неналежність таких доказів, як розрахунки державного виконавця суд зазначає наступне.
Отже, суд не сприйняв твердження відповідача про неналежність доказів, адже розрахунки державного виконавця саме відображають несвоєчасні оплати аліментів на утримання ОСОБА_4 , саме за період з 21.07.2010 по 28.01.2015, тобто саме вони підтверджують обґрунтованість вимог позивача.
Частина 6 ст. 81 ЦПК України наголошує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відзиві відповідачем заперечується факт заборгованості по аліментах, але факт несвоєчасних сплат за спірний період не заперечується. Отже, відповідач лише припускає, що не має сплачувати пеню в розмірі, заявленому позивачем, не надавши жодного доказу сплати аліментів вчасно.
За таких обставин, суд погоджується з розрахунком розміру неустойки (пені) за період з  01.06.2013 по 28.01.2015, який наданий позивачем, оскільки він є обґрунтованим. Відтак, загальна сума пені за несвоєчасну сплату аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 49 729,73 грн.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_6 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Й, навпаки стороною відповідача повністю спростовані підстави позову.
Так, у постанові від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21 (провадження №61-18434св21) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).
Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі №569/14819/19 (провадження №61-1586св20) зазначено, що:
«правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого – обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц (провадження №14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18)».
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;
учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів.
невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;
стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;
розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%;
при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в  абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.
У справі, що переглядається:
позивач в позові (а.с. 1-3) та заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 59) просила про стягнення пені за період з вересня 2019 року по березень 2020 року, при цьому вказувала, що до розрахунку помилково включено пеню за червень 2019 року, липень 2019 року, серпень 2019 року (а.с. 59);
сукупний поточний розмір заборгованості по аліментах станом на серпень 2019 року становив 49 878,21 грн, а станом на 01.12.2020 становив 72 831,71 грн (а. с. 7);
суди при обчисленні пені не врахували, що при здійсненні часткових платежів аліментів такі кошти спочатку зараховуються на погашення заборгованості за аліментами, яка виникла у попередньому місяці (попередніх місяцях), починаючи з першого місяця її виникнення, а тільки згодом, у разі відсутності заборгованості, на погашення платежу за поточний місяць;
суди при обчисленні пені не звернули увагу, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості на яку вона нараховується;
суди при обчисленні пені не врахували, що прострочення розпочинається з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені аліменти;
згідно розрахунку державного виконавця сукупний розмір пені за період з вересня 2019 року по березень 2020 року становить 68 496,68 грн. Натомість сукупний розмір заборгованості з вересня 2019 року по березень 2020 року, на яку нараховувалася пеня, складає 17 415,25 грн. Тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, одержувач аліментів має право на стягнення 17 415,25 грн пені».
Встановлено, що у даному випадку сукупний розмір заборгованості з 01 січня 2013 року по 28 січня 2015 року, на яку нараховувалася пеня, складає 6 522,00 грн. Тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, одержувач аліментів має право на стягнення 6 522,00 грн пені.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку сукупний розмір заборгованості з 01.01.2013 по 28.01.2015, на яку нараховувалася пеня, складає 6 522,00 грн. Тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, одержувач аліментів має право на стягнення 6 522,00 грн пені. Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково.
Порушення судом норм матеріального права, а саме, статті 196 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову частково в сумі 6 522,00 грн пені. В решті позову відмовити. У зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню й ухвала суду першої інстанції про виправлення описки у судовому рішенні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 яка є правонаступником ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3  пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 червня 2013 року по 28 січня 2015 року в розмірі 6 522,00 грн.
В решті позовних вимог відмовити. 
Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 19 травня 2019 року про виправлення описки у судовому рішенні скасувати.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 27 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда