ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/969/22  Номер провадження 22-ц/814/539/24	Головуючий у 1-й інстанції Мальцев С.О.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Прядкіної О.В.
секретар: Андрейко Я.Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20 червня 2023 року та Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" на додаткове рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 03 липня 2023 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" про незаконне звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила поновити її на посаді оператора видувного напівавтомата цеха роздуву ПЕТ пляшки ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» шляхом фактичного допуску до виконання попередніх обов`язків та стягнути з ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також зобов`язати ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що отримавши 08.07.2022 року свою трудову книжку вона дізналася, що 21.07.2017 року наказом № 76-к від 09.08.2017 року була звільнена в зв`язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Зазначила, що 13.06.2014 року її вже було незаконно звільнено за ініціативою керівництва ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, проте за рішенням суду її було поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.
Дане рішення суду відповідач ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» добровільно не виконав, у зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження.
У порядку виконавчого провадження відповідачем ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» видано наказ від 19.07.2017 року № 73-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », копію якого вона не отримувала, в тому числі вказала, що відповідачем не було забезпечено її допуск до виконання попередніх обов`язків.
Враховуючи наведене вважає, що її повторно незаконно та безпідставно звільнили з роботи наказом № 76-к від 09.08.2017 року, в зв`язку з прогулом без поважних причин, при звільненні не було проведено повний і остаточний розрахунок та не виплачена грошова компенсація за всі не використані дні відпусток.
Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 20 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду обгрунтоване тим, що звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства, тому підстави для задоволення позову відсутні. 
Додатковим рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 03 липня 2023 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу відмовлено.
Додаткове рішення мотивоване тим, що заявником до матеріалів справи не додано жодних платіжних документів, відповідно до умов договору (квитанція), які можуть підтвердити факт передачі ним адвокату грошових коштів у рахунок сплати відповідачем 20000 гривень за надання правничої допомоги.
Не погодившись з рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 20 червня 2023 року його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не було досліджено поданих позивачем доказів, якими обгрунтовано позовні вимоги, чим порушив принцип рівності учасників процесу. 
Зазначила, що відповідачем в порушення вимог закону не було допущено до негайного виконання заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29.03.2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року в частині її поновлення на роботі та відповідачем здійснювались перешкоди в її доступі до робочого місця. 
Вказала, що наказ про поновлення її на роботі від 19.07.2017 та наказ про звільнення від 09.08.2017 вона не отримувала, підписи на кореспонденції про отримання таких листів їй не належать, а з підприємства ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» вона отримувала листи зовсім інші по суті та змісту.
Посилається на те, що відповідачем при її звільненні були порушені вимоги трудового законодавства.
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Також, в апеляційному порядку Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" оскаржило додаткове рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 03 липня 2023 року подавши апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву щодо стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що розмір витрат на правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, а їх розподіл здійснюється незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.
Від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій просила додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20 червня 2023 року повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з травня 2004 року працювала на ТОВ «Завод Березівські мінеральні води» на посаді оператора видувного напівавтомата цеха роздуву ПЕТ пляшки, що підтверджується копією трудової книжки позивача (т. 1, а.с. 11-12).
13 червня 2014 року її було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. 
Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 поновлено на посаді оператора видувного напівавтомата цеха роздуву ПЕТ пляшки ТОВ «Завод Березівські мінеральні води» з 13.06.2014 року.
Стягнуто з ТОВ «Завод Березівські мінеральні води» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2014 року по 29 березня 2017 року у сумі 143413 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. (т. 1, а.с. 13-16).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 березня 2017 року змінено.
Стягнуто з ТОВ «Завод Березівські мінеральні води» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2014 року по 29 березня 2017 року у сумі 43308,36 грн.
В іншій частині рішення залишено без змін (т.1, а.с. 17-20).
Наказом ТОВ «Завод Березівські мінеральні води» № 73-к від 19.07.2017 року відновлено посаду оператора видувного напівавтомата цеха роздуву ПЕТ пляшки та поновлено ОСОБА_1 на роботі з 13 червня 2014 року. Наказано ОСОБА_1 приступити до роботи з 26 липня 2017 року, але не раніше ніж з наступного дня, після ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом (т. 1, а.с. 31). 
Листом ТОВ «Завод Березівські мінеральні води» від 19 липня 2017 року вих. № 99 повідомлено ОСОБА_1 про поновлено її на роботі та долучено копію наказу № 73-к від 19.07.2017 (т. 1, а.с. 74).
Вказаний лист разом з наказом про поновлення на роботі було направлено ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку 20.07.2017, що підтверджується відповідним штампом Укрпошти на описі цінного листа.
Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказані документи отримані ОСОБА_1 22.07.2017 (т. 1, а.с. 76).
Відповідно до копії акту складеного членами комісії в складі оператора видувного напівавтомата цеха роздуву ПЕТ пляшки ОСОБА_3 , наладчика автоматичних ліній по виробництву виробів з пластмас ОСОБА_4 та начальника відділу кадрів ОСОБА_5 , затвердженого директором ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» 26.07.2017, ОСОБА_1 була відсутня на роботі 26.07.2017 протягом всього робочого дня з 08:00 год. до 16:30 год. Про причини відсутності на роботі ОСОБА_1 керівництво та працівників підприємства не повідомила. Спроби зв`язатися по телефону з ОСОБА_1 виявилися безрезультатними (т. 1, а.с. 79).
Згідно копії доповідної записки начальника відділу кадрів від 26.07.2017 р., яка адресована директору ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» вбачається, що 26.07.2017 року протягом робочого дня усних чи письмових повідомлень від ОСОБА_1 про причини її відсутності на роботі не надходило (т. 1, а.с. 78).
Факт відсутності ОСОБА_1 на роботі 27.07.2017 та 28.07.2017 підтверджено відповідними актами (т. 1, а.с. 80-81).
Адміністрація ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» листом від 28 липня 2017 вих. № 103 прохала ОСОБА_1 протягом трьох днів з моменту отримання цього повідомлення надати пояснення та документи, що підтверджують поважну причину її відсутності на роботі з 26 липня 2017 року по теперішній час.
Також повідомлено, що у разі її неявки та не надання пояснень з відповідними документами щодо причини відсутності на роботі її буде звільнено за прогул без поважних причин з 21 липня 2017 року (т. 1, а.с. 82).
Вищевказаний лист 28.07.2017 було направлено засобами поштового зв`язку на адресу проживання ОСОБА_1 та отримано позивачем 01.08.2017, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 83).
ОСОБА_1 була відсутня на роботі 02.08.2017, 03.08.2017 та 04.08.2017 протягом всього робочого дня, що підтверджується копією відповідних актів (т. 1, а.с. 84-86).
Наказом ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» від 07.08.2017 № 31 у зв`язку з необхідністю встановлення причини відсутності на роботі ОСОБА_1 з 26.07.2017, беручи до уваги відсутність письмових пояснень та документів поважності причин її відсутності на роботі створено комісію з виходу за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 87).
08.08.2017 комісією здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , в результаті чого комісією встановлено, що о 15:30 год за вказаною адресою ОСОБА_1 відсутня, що підтверджується копією відповідного акту (т. 1, а.с. 88).
Згідно копії доповідної записки начальника відділу кадрів ОСОБА_5 09.08.2017 протягом всього робочого дня усних чи письмових повідомлень від ОСОБА_1 про причини її відсутності на роботі не надходило (т. 1, а.с. 90).
Наказом ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» від 09.08.2017 № 76-к у зв`язку з відсутністю на роботі без поважних причин протягом робочих днів, а саме: 26 липня 2017 року, 27 липня 2017 року, 28 липня 2017 року, 02 серпня 2017 року, 03 серпня 2017 року, 04 серпня 2017 року, 09 серпня 2017 року та у зв`язку з ненаданням виправдовувальних документів та письмового пояснення з приводу відсутності на роботі звільнено ОСОБА_1 - оператора видувного напівавтомата цеха роздуву ПЕТ пляшки за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 92).
Листом від 09.08.2017 вих. № 111 ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» повідомило ОСОБА_1 що її звільнено з займаної посади на підставі наказу № 76-к від 09.08.2017 за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 91). 
Вказаний лист разом з копією наказу про звільнення було направлено засобами поштового зв`язку 10.08.2017 та отримано позивачем 11.08.2017, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 93).
Враховуючи вищевикладені обставини справи суд першої інстанції прийшов до висновку про дотримання відповідачем при звільненні ОСОБА_1 вимог трудового законодавства.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю є основним конституційним правом громадян України.
Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
За приписами п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом) протягом робочого дня без поважних причин. Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. 
Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі, а основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 309/399/22 провадження № 61-9457св23.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я (див., постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 334/8910/18, провадження № 61-2338св21).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не з`явилася на роботу 26.07.2017, 27.07.2017, 28.07.2017, 02.08.2017, 03.08.2017, 04.08.2017, 09.08.2017, тобто, допустила прогул у розумінні положень пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а поважність причин відсутності на робочому місці не довела.
При зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що фактичного поновлення її на посаді не відбулося, оскільки її не було допущено до роботи.
На підтвердження даних обставин нею до матеріалів справи долучено докази звернення до правоохоронних органів з заявами щодо її недопуску керівництвом ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» до роботи та невиконання рішення суду. 
Разом з тим, з даними заявами ОСОБА_1 зверталася 23.06.2017, 29.06.2017, 30.06.2017, 13.07.2017 (т. 1, а.с. 23-28), тобто до винесення наказу про її поновлення на роботі від 19.07.2017.
Доказів звернення до правоохоронних органів у період з 19.07.2017 (винесення наказу про поновлення на роботі) до 09.08.2017 (винесення наказу про звільнення з роботи) матеріали справи не містять.
Факт звернення ОСОБА_2 26.10.2017 до Дергачівського ВП ГУНП України в Харківській області, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з відповіді Дергачівської місцевої прокуратури від 22.11.2017 № 04-30-69/01 неможливо встановити зміст даного звернення, окрім того воно відбулося після винесення наказу про її звільнення від 09.08.2017 (т. 1, а.с. 32).
Інших доказів, поважності відсутності ОСОБА_2 на роботі 26.07.2017, 27.07.2017, 28.07.2017, 02.08.2017, 03.08.2017, 04.08.2017, 09.08.2017 матеріали справи не містять.
Посилання позивачки щодо несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду щодо її поновлення на роботі, як на підставу її незаконного звільнення, є необгрунтованими з наступних підстав.
Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, ухвалене органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП).
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що його виконують не з часу набуття ним законної сили (як це передбачено для переважної більшості судових рішень), а негайно з часу його оголошення на судовому засіданні, що забезпечує швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Касаційний цивільний суд у складі ВС у постанові від 16.09.2020 р. у справі № 709/1465/19, аналізуючи положення ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», виклав правовий висновок, відповідно до якого виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника до роботи та можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 26.02.2020 р. у справі № 702/725/17, постанові від 17.06.2020 р. у справі № 521/1892/18.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на виконання заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 березня 2017 року було винесено наказ від 19.07.2017 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
20 жовтня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки вимоги виконавчого документу виконано фактично у повному обсязі (т. 1, а.с. 29).
Таким чином, рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 є виконаним.
Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Невиконання роботодавцем рішення суду, що підлягало негайному виконанню призводить до порушення охоронюваних трудовим законодавством прав працівника, захист яких можливий, зокрема, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення.
Отже, в такому випадку працівник може звернутися до суду з позовом про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у відповідності до статті 236 КЗпП України.
До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (частини перша-друга статті 149 КЗпП України).
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. 
Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. 
На виконання вказаних вимог законодавства відповідач листом від 28 липня 2017 вих. № 103 прохав ОСОБА_1 протягом трьох днів з моменту отримання цього повідомлення надати пояснення та документи, що підтверджують поважну причину її відсутності на роботі з 26 липня 2017 року. 
Вищевказаний лист 28.07.2017 було направлено засобами поштового зв`язку на адресу проживання ОСОБА_1 та отримано позивачем 01.08.2017, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 83).
Окрім того, наказом ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» від 07.08.2017 № 31 у зв`язку з необхідністю встановлення причини відсутності на роботі ОСОБА_1 з 26.07.2017, беручи до уваги відсутність письмових пояснень та документів поважності причин її відсутності на роботі створено комісію з виходу за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 87).
08.08.2017 комісією здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , в результаті чого комісією встановлено, що о 15:30 год за вказаною адресою ОСОБА_1 відсутня, що підтверджується копією відповідного акту (т. 1, а.с. 88). 
Таким чином, роботодавцем дотримано вимоги ст. 149 КЗпП України.
Разом з тим, неодержання письмового пояснення від працівника не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не надала належних та достовірних доказів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці протягом зазначеного періоду, а тому її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.
Окрім того, суд апеляційної інстанції критично відносить до посилання ОСОБА_1 відносно того, що про звільнення з роботи згідно наказу від 09.08.2017 вона дізналася лише 08.07.2022.
В матеріалах справи міститься лист від 09.08.2017 вих. № 111 яким ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води» повідомило ОСОБА_1 що її звільнено з займаної посади на підставі наказу № 76-к від 09.08.2017 за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 91). 
Вказаний лист разом з копією наказу про звільнення було направлено засобами поштового зв`язку 10.08.2017 та отримано позивачем 11.08.2017, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 93).
Доводи апелянта, що відповідачем направлялися їй листи іншого змісту не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.
Порушення цих обовязків може призвести до припинення трудових відносин шляхом попередження про звільнення з роботи або, в разі грубого порушення, до негайного припинення трудових відносин.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади наказом від 09.08.2017, а до суду з даним позовом звернулася у серпні 2022 року, посилаючись на необізнаність про існування даного наказу.
Разом з тим, звертаючись до суду за захистом своїх прав через 5 років після винесення вищевказаного наказу, ОСОБА_1 не виконуючи протягом тривалого часу своїх трудових обов?язків та відповідно не отримуючи заробітну плату, що свідчить про відсутність трудових правовідносин, мала обгрунтовано очікувати про настання відповідних наслідків.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, з`ясував належним чином фактичні обставини справи і дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" на додаткове рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 03 липня 2023 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
26.06.2023 року від директора ТОВ "Завод "Березівські мінеральні води" до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача 20 000 грн. за надання професійної правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу до заяви долучено відповідні докази, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги (т. 1, а.с. 179); додаткову угоду № 3 до договору про надання професійної правничої допомоги, в якій сторони погодили, що за складання відзиву на позовну заяву у справі № 535/969/22 підлягає сплаті 5000 грн., за складання заперечення – 5000 грн. та додатковий гонорар («гонорар успіху») 10000 грн. (т. 1, а.с. 180); акт наданих послуг № 3 (т.1, а.с. 181); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 1, а.с. 182); докази направлення даної заяви позивачу (т. 1, а.с. 187-193).
Відмовляючи в задоволенні заяви щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вказав, що заявником до матеріалів справи не додано жодних платіжних документів, відповідно до умов договору (квитанція), які можуть підтвердити факт передачі ним адвокату грошових коштів у рахунок сплати відповідачем 20000 гривень на надання правничої допомоги.
Колегія суддів не погоджується з вищевикладеним з огляду на наступне.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
 Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 зазначеного Закону).
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
 Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).
Відмовляючи у задоволенні заяви щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, місцевий суд вказав, що заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження їх сплати, тому підстави для задоволення заяви відсутні.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі    № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження  № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
З наданих представником відповідача доказів підтверджено факт понесених витрат на правову допомогу, проте колегія суддів не повною мірою погоджується з її розміром з наступних підстав.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що гонорар успіху, який узгоджений між адвокатом Подольською Т.В. та відповідачем не підлягає відшкодуванню, оскільки є зобов`язаннями, які склалися між адвокатом та клієнтом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, враховуючи принцип співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, а також характер складності справи, обсяг виконаної адвокатом роботи дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10000 грн. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст.  367, 374 ч. 1 п. 1, 2, 375, 376 ч. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20 червня 2023 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" задовольнити частково.
Додаткове рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 03 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" Охрименко Є.В. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заводу «Березівські мінеральні води» про незаконне звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Березівські мінеральні води" витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:  О. Ю. Кузнєцова

Судді:   Г. Л. Карпушин

О. В. Прядкіна