ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року	Львів	Справа № 380/11526/23 пров. № А/857/16692/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                            Гудима Л.Я., Качмара В. Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року у справі №  380/11526/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Братичак У.В. у м. Львів Львівської області 23 серпня 2023 року в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи), дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивча) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (далі також – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-ти річного віку, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 від 10 травня 2023 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року позов задоволено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, оскільки вважає його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що надані позивачем документи не дали змогу прийняти рішення на перетин державного кордону України, а тому рішення від 10.05.2023 є правомірним.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 10.05.2023 прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Шегині» з метою перетину державного кордону України.
При проходженні паспортного контролю позивач надав інспектору прикордонної служби наступні документи: закордонний паспорт № НОМЕР_2 , виданий 29.01.2021; свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 ; посвідчення НОМЕР_4 від 08.02.2016 про наявність дитини з інвалідністю до 18 років та отримання в зв`язку із цим державної соціальної допомоги; довідку Львівського ТЦК та СП від 07.04.2023 № 275 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі наявності у позивача дитини з інвалідністю до 18 років, терміном до 31.03.2024, що не заперечується сторонами.
Інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) ВЧ НОМЕР_1 майстер сержантом ОСОБА_2 10.05.2023 прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку - ОСОБА_1 .
Вказаним рішенням на підставі Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі також – Закон № 389-VIII), Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (далі також – Указ № 64/2022), Закону України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (далі також – Закон № 2102-IX) відмовлено в перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачу, оскільки останнього тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, згідно статті 23 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі також – Закон № 3543-XII) та постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянам України» (далі також – Правила № 57, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), так як ОСОБА_1 не зміг надати на паспортний контроль відповідні документи.
Вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення відповідача про відмову в перетині державного кордону України не містить чіткої підстави для його прийняття, що не відповідає принципу верховенства права в аспекті вимоги правової визначеності.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Наведене кореспондується також з положеннями статті 1 Закону України від 21.01.1994 № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі також - Закон № 3857-XII). При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону № 389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону № 389-VIII).
Приписами частини першої статті 8 Закону № 389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану:
встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів (пункт 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII);
забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України; обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби (пункт 16 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII).
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Указом № 64/2022, який затверджений Законом № 2102-IX в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану передбачено, що тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону № 389-VIII.
У подальшому воєнний стан неодноразово, у тому числі і на період виникнення спірних правовідносин, продовжувався відповідними Указами Президента України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно до статті 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до вимог Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі також – Закон № 2232-XII) на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.
Із вищевказаного слідує, що станом на час виникнення спірних у цій справі в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Разом з тим, статтею 23 Закону № 3543-XII передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Згідно абзацу шостого частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 батьком ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 .
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 є дитиною інвалідом віком до 18 років, а ОСОБА_1 - є його законним представником та має право на отримання допомоги на дитину-інваліда до 18 років.
Судом першої інстанції також встановлено, що Першим відділом Львівського районного ТЦК та СП видано ОСОБА_1 довідку від 07.04.2023 № 275 про те, що йому надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Однак, апеляційний суд звертає увагу, що процедури надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами.
Згідно із пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі також - Порядок № 1455, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом № 3857-XII.
Частиною другою статті 3 Закону № 3857-XII встановлено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Пунктом 1 Правил № 57 визначено, що ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Як зазначено у пункті 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу. 
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
У відповідності до приписів абзацу 6 пункту 2-1 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право батьки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років, за наявності свідоцтва про народження дитини або документів, що підтверджують відповідні повноваження особи, що супроводжує дитину з інвалідністю (у разі здійснення супроводу опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями), посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», в якому зазначено статус «дитина з інвалідністю», або довідки про отримання державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю, виданої лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я, або медичного висновку про дитину з інвалідністю до 18 років (їх нотаріально засвідчених копій).
Водночас, абзацом 12 пункту 2-1 Правил № 57 встановлено, що виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначених в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 22 цих Правил, може здійснюватися самостійно без осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 22 цих Правил, на підставі довідки про перебування таких осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 22 цих Правил, на консульському обліку, документів (їх нотаріально засвідчених копій), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 22 цих Правил, та документів, зазначених у пункті 2 цих Правил.
Тобто, з аналізу наведених Правил слідує, що на період введеного воєнного стану право на перетин державного кордону України мають, зокрема, особи, які здійснюють безпосередній супровід дитини-інваліда, або самостійно без дітей з інвалідністю, але лише на підставі довідки про перебування таких дітей з інвалідністю на консульському обліку.
Частинами першою та третьою статті 14 Закону України від 05.11.2009 № 1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі також – Закон № 1710-VI) встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.
Судом встановлено, що причиною відмови у перетинанні позивачем державного кордону на виїзд з України є те, що позивач не зміг надати на прикордонний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.
На переконання колегії суддів апеляційного суду системний аналіз положень Правил № 57 дає підстави для висновку про те, що право на перетин державного кордону не є безумовним для будь-якої особи, яка має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Колегія суддів звертає увагу, що порядок надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами.
Хоча обставини, за яких особа не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, певною мірою кореспондують підставам, які надають право на здійснення перетину державного кордону, однак правові процедури застосування останніх ретельно регламентовані Правилами № 57.
Зокрема для осіб, зазначених у пункті 2-1 Правил № 57, передбачено чіткі підстави лише при дотримані яких, такі особи можуть здійснювати перетин державного кордону України.
Наданий позивачем при перетині кордону перелік документів, свідчить про те, що позивачем подані документи, які є підставою для виїзду за кордон в якості супроводжуючої особи.
Разом з тим, у даному випадку, позивач слідував на виїзд з України без своєї дитини, а саме сина ОСОБА_3 , який є дитиною інвалідом віком до 18 років, і якому призначена державна соціальна допомога як дитині з інвалідністю віком до 18 років, оскільки прибув для перетину державного кордону одноосібно, не в якості супроводжуючої особи.
Колегія суддів наголошує, що самостійно, без дитини з інвалідністю, виїзд за межі України позивач може здійснити лише на підставі довідки про перебування такої дитини на консульському обліку, як це уточнює абзац 12 пункту 2-1 Правил № 57.
Крім того, слід зауважити, що станом на час виникнення спірних відносин, в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. При цьому, законом передбачена і відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається військовозобов`язаним, зокрема, жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років. При цьому, така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та виїзд з України. Утім, Закон № 3543-XII не встановлює переліку документів, якими особа, яка звільнена від мобілізації, має підтвердити свій статус.
Як норми Закону № 2232-XII, Закону № 3543-XII, так і норми Закону № 1710-VI та Правил № 57 ґрунтуються на тому, що наявність прав та обов`язків в особи має бути підтверджена певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення.
Варто зазначити, що обов`язок встановлення обставин, з якими закон пов`язує можливість/неможливість призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних, покладено саме на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, однак у випадку відсутності документів з відповідною відміткою про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, посадова особа відповідача має право безпосередньо дослідити документи, яким особа обґрунтовує своє право на відстрочку.
У правовідносинах, що склалися підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини, посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», в якому зазначено статус «дитина з інвалідністю», або довідка про отримання державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, виданої лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я, або медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років (їх нотаріально засвідчених копій), а також довідка про перебування дитини з інвалідністю на консульському обліку у разі виїзду за межі України самостійно без такої дитини.
Підсумовуючи вищевикладене, надані позивачем документи не дали змогу відповідачеві прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України позивачу, враховуючи також те, що позивач не здійснював безпосередній супровід дитини (особи) з інвалідністю.
Тому, колегія суддів вважає, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону позивачу, прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 є правомірним.
Апеляційний суд наголошує на тому, що оскаржуване рішення про заборону виїзду є разовим і при пред`явленні позивачем повного пакету документів, які надають право на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину ОСОБА_1 кордону України, за наявності на це законних підстав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно вимог частини другої статті 2 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.
Водночас суд першої інстанції оминув належною увагою чинне на дату виникнення цього спору спеціальне регулювання відносин, з яких виник цей спір, не застосував до спірних правовідносин положення абзацу 12 пункту 2-1 Правил № 57, внаслідок чого дійшов помилкових висновків по суті спору.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року у справі № 380/11526/23 скасувати, прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 11.01.2024