ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2024 року                                                     Справа № 902/260/22(464/7080/20) 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. ,  суддя Павлюк І.Ю. 

секретар судового засідання Дика А.І. 

за участю представників сторін:
позивача - Руденко Т.С.
відповідача 1 - не з`явився
відповідача  2- Левицька І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023, повний текст складено 17.10.2023, у справі №902/260/22 (464/7080/20) (суддя Тісецький С.С.)

за позовом  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 )                                           
до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 )
до  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 )
про витребування майна

в межах справи № 902/260/22
за заявою ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 )                                                         
про неплатоспроможність
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20) задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про витребування майна у справі №902/260/22 (464/7080/20) в межах справи № 902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Витребувано у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 923457946101), яка належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) 2 303,50 грн - витрат на сплату судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) 2 303,50 грн - витрат на сплату судового збору.
Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20) ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20); скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20)    та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з грубим порушенням норм процесуального законодавства в частині неповного з`ясування всіх фактичних обставин справи, здійснення висновків, які не відповідають обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального права в частині невірного застосування норм про позовну давність, а також безпідставного застосування ст. 388 ЦК України.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №902/260/22 (464/7080/20)/7356/23 від 10.11.2023 витребувано матеріали справи №902/260/22 (464/7080/20) з Господарського суду Вінницької області. 24.11.2023 матеріали справи №902/260/22 (464/7080/20) надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20) поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20); відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20); зупинено дію    рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20); розгляд справи призначено на 09.01.2024 об 14:30 год.
Запропоновано позивачу у строк до 22.12.2023 надати суду обґрунтований відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому    статтею 263 ГПК України    та докази надсилання копії цього відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Запропоновано відовідачу-1    у строк до 22.12.2023 надати суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги та докази надсилання копії письмових пояснень та доданих до них документів іншим учасникам справи.
Роз`яснено учасникам справи право участі особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, передбачене статтею 197 Господарського процесуального кодексу України.
Копію ухвали направлено сторонам на електронні адреси, відомості про які наявні в матеріалах справи.
18.12.2023 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20), в якому останній вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідач - 1 не скористалась своїм процесуальним правом на подачу письмових пояснень з приводу поданої апеляційної скарги.
В судове засідання 09.01.2024 з`явились представник позивача, яка заперечила доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, а також представник відповідача-2, яка підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та надали усні пояснення по суті спору.
Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомлені.
Відповідно до норм ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, оскільки визначальним є не явка представників, а достатність матеріалів справи для ухвалення рішення у справі.
Відповідно до ст.ст. 269, 270 ГПК України, апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача-2, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
          
Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
13.03.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 399 300 грн, що в еквіваленті становить 50 000 доларів США. 
Згідно п. 1 цього договору позичальник зобов`язався повернути кошти до 01.10.2012 у національній валюті у розмірі, який на день проведення розрахунків повинен бути еквівалентним 50 000 доларів США. 
В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 13.03.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , передали в іпотеку відповідачу-1 квартиру АДРЕСА_3 . 
Визначена сторонами вартість предмету іпотеки згідно п. 1.2 вказаного договору складає 407 286 грн.
Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 по справі №464/1926/15-ц, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 в сумі 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних, 199 058 грн 55 коп. - пеня. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_3  на користь ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року, заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 за участю третьої особи - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.
Позивач, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 387, ч. 1 ст. 388 ЦК України, звернувся з позовом, в якому просить суд витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 923457946101), яка належить ОСОБА_1 .
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про витребування у відповідача-2 квартири, яка вибула з його володіння на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, є підставними та підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20) та мотивами суду першої інстанції, відповідач – 2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником;    спори про повернення (витребування) майна боржника    або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною 2 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
У постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 24.05.2017 у справі № 6-1388цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-1625цс16, від 13.09.2017 у справі № 761/32495/15-ц, від 12.10.2016 у справі № 6-504цс16 наведені висновки, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).
Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.    У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.  Такий правовий висновок Великою Палатою Верховного Суду, з посиланням на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15 - пункт 58 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18).
В силу ч. 1, ч. 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Предметом позову у даній справі є вимоги про витребування у відповідача-2 на користь позивача нерухомого майна, а саме квартири, яка належить ОСОБА_1 .
Підставами позовних вимог позивач зазначає, що заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 року по справі № 464/1926/15-ц, зокрема, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 .. Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року, вказане заочне рішення суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході нового розгляду справи № 464/1926/15-ц, Сихівським районним судом м. Львова у рішенні від 28.09.2020 року встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 оспорювану квартиру АДРЕСА_3 було продано Відповідачем-1 - ОСОБА_3 . Відповідачу-2 - ОСОБА_1 за 460 620,00 грн. Станом на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2016, рішення у зазначеній справі не набрало законної сили, оскільки, справа перебувала на розгляді Львівського апеляційного суду і лише 26.12.2016 винесено рішення у відповідній справі.
Так, апеляційним судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 за участю третьої особи - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.
Разом з тим колегією суддів враховується, що постановою Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 року у справі № 464/1926/15-ц, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09. 2020 року залишено без змін. Матеріали справи та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень не містять інформації щодо оскарження рішення суду від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц в касаційному порядку, а отже останнє наразі є чинним.
Вищезазначеним рішенням було встановлено наступне:
"Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. 
П.5.4. договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3 вказаного договору, з якого вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі, зокрема, домовленості сторін про передачу 2 іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку". 
Відповідно до ст.37 ЗУ "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент прийняття рішення) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. 
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання". 
Судом проаналізовані докази у справі і зроблений висновок, що відповідачі у справі №464/1926/15-ц, якими є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , не давали згоди на такий спосіб звернення стягнення, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у зв`язку з цим відмовив у вимозі про звернення  стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_3  на користь ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 .
За змістом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2021 року по справі №904/2604/14, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. 
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. 
Така позиція суду відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №917/1345/17 від 03.07.2018 року. 
Таким чином колегія суддів вважає, що обставини, встановлені в рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц не потребують доказування та є преюдиціальними. 

Щодо доводів скаржника про безпідставність застосування судом першої інстанції норм ст. 388 ЦК України, то колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 1 вказаної статті, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.12.2018 року у справі №522/210/15-1/ право власника згідно з ч. 1 ст. 388 ПК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним, й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). 
За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №488/5027/14-11, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014року-у справі№6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно  потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12. 2014 року у справі №6-140цс14). 
Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №922/2621/17, в разі скасування судового акту він не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Враховуючи, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 року у справі №464/1926/15-ц заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції та те, що рішенням Сихівського районного суду Львівської області від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 року було відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення на предмет іпотеки кв. АДРЕСА_3 , колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що в такому разі можна вважати що квартира, яка вибула з володіння власника,  на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, є такою, що вибула з володіння власника поза його волею. 
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки, сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15.
Колегією суддів встановлено, що іншої правової підстави переходу права власності на спірну квартиру від позивача до відповідача -1, аніж скасоване судове рішення, не існує, і немає юридичного значення набрання/ не набрання законної сили рішенням суду на момент державної реєстрації права (на чому акцентує апелянт), а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги позивача про витребування квартири, з дотриманням механізму, визначеного ст.388 ЦК України, є підставними, а тому ОСОБА_2 має право на захист свого порушеного права у спосіб, обраний ним.
Також колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 27.06.2022 року визнано грошові вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 по справі № 902/260/22 у розмірі 1 420 164,70 грн. (2 черга задоволення), а також у розмірі 4 962,00 грн. - витрати на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів). 
Відповідні кредиторські вимоги були заявлені ОСОБА_3 до боржника у справі №902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_2 на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі №464/1926/15-ц. 
Щодо дотримання позивачем строків на звернення до суду, то на переконання представника відповідача-2, позивач пред`явив позов із порушенням вимог позовної давності та не просив суд їх поновити. 
Колегія суддів з даного приводу вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Відповідно до    статті 256 ЦК України    позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ч. 1    ст. 257 ЦК України    загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1    ст. 261 ЦК України    перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення    ст. 267 ЦК України    і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву від 24.07.2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Левицька І.С. вказує про те, що ОСОБА_2 було відомо про факт стягнення на майно, що перебувало в іпотеці, так як він був апелянтом та касантом щодо оскарження заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 року у справі №464/1926/15-ц. 
В свою чергу, як зазначив позивач, про укладання Договору купівлі-продажу від 04.11.2016 року, на підставі якого було зареєстроване право власності ОСОБА_1 , останньому стало відомо лише 24.01.2018 року під час судового засідання, в якому представник ОСОБА_3 повідомив про відчуження вказаної квартири ОСОБА_1 та надав копію договору купівлі-продажу. До суду позивач звернувся  10.12.2020 року, а відтак, в межах позовної давності. 
При цьому колегією суддів враховується, що впродовж періоду, починаючи з 04.11.2016 по 24.01.2018 спір перебував на розгляді у судах різних інстанцій, тобто, ОСОБА_2 вчиняв дії спрямовані на захист своїх порушених прав, зокрема, і права власності на кв. АДРЕСА_3 . 
Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно. 
Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 має враховуватись судом під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17. 
Отже, зважаючи на те, що тривав судовий розгляд справи №464/1926/15-ц, предметом якої, зокрема, було звернення стягнення на оспорювану квартиру, шляхом визнання права власності на неї за відповідачем-1, передчасним було б звернення позивача до суду із позовними вимогами про витребування відповідної квартири у ОСОБА_1 до прийняття остаточного рішення за результатами нового розгляду справи № 464/1926/15-ц. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц набрало законної сили 03.08.2021 року, тому саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності за вимогами про витребування оспорюваної квартири у відповідача-2 - ОСОБА_1 на користь позивача - ОСОБА_2 .
Враховуючи вищевикладені висновки колегією суддів, Господарський суд Вінницької області правомірно дійшов висновку про те, що у справі №902/260/22(464/7080/20) заява представника ОСОБА_1 б/н від 07.06.2021 року про застосування позовної давності та вказана у відзиві представника відповідача-2 б/н від 24.07.2023 року заява про необхідність застосування позовної давності задоволенню не підлягають.

Частиною 3 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення.
На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі №902/260/22 (464/7080/20)  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 287-291 ГПК України.
3. Справу №902/260/22 (464/7080/20) повернути доГосподарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "11" січня 2024 р.

Головуючий  суддя                                                                      Розізнана І.В. 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Павлюк І.Ю.