П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/11/22	

Головуючий І інстанції: Гордієнко Т.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 22.02.2022р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
04.01.2022р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання «публічної» інформації на її запит від 03.11.2021р.;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надсилання інформації на запит;
- зобов`язати відповідача розглянути запит від 03.11.2021р. про надання публічної інформації щодо наявності на території Миколаївського району вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташування.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, відповідач не надав позивачу відповідь на запит впродовж п`яти робочих днів з дня отримання цього запиту. Крім того, станом на день звернення до суду позивач також не отримала жодної відповіді від відповідача на свій запит. На переконання позивача, ненадання ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області запитуваної інформації (документів) є протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства і порушує її права на отримання інформації.
Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 15.03.2022р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.02.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
16.06.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022р. провадження у справі за заявою ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області - зупинено до припинення або скасування воєнного стану.
Приймаючи вказану ухвалу про зупинення провадження колегія суддів зважала на наявність об`єктивних та обґрунтованих підстав для зупинення провадження у справі у зв`язку з введенням на території України воєнного стану.
Разом із тим, з урахуванням загального стану як в м.Одеса так і в інших південних регіонах України, а також з огляду на те, що П`ятий апеляційний адміністративний суд безперервно працює, як і інші органи державної влади та може здійснювати процесуальну діяльність в період військового стану, з метою забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини, забезпечення права доступу до суду, ухвалою суду від 04.12.2023р. провадження у даній справі - поновлено.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
03.11.2021р. позивачка ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала на адресу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області запит на отримання публічної інформації, в якому просила надати їй інформацію про наявність на території Миколаївського району вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташування.
Відповідно до трекінгу поштових відправлень (онлайн-сервіси Укрпошти), відповідач отримав вказаний запит - 05.11.2021р.
11.11.2021р. керівником відповідача надана відповідь на вказаний запит позивача (за вих.№ПІ-210/0-227/0/63-21), в якій зазначено, що надати запитувану інформацію неможливо, оскільки така статистика у ГУ Держгеокадастрі у Миколаївській області не ведеться. Крім того, як вказано у відповіді, відповідно до п.24 Перехідних положень ЗК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері          земельних відносин» від 28.04.2021р. за №1423), відповідач не являється розпорядником земель сільськогосподарського призначення, а тому, вирішення зазначеного у запиті питання не входить   до компетенції ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, оскільки землі державної власності (окрім земель, які потрібні державі для виконання її функцій) автоматично перейшли всім без виключення територіальним громадам в комунальну власність.
Позивач, стверджуючи про те, що станом на момент звернення до суду відповідь на її запит не отримано та вважаючи таку бездіяльність протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує право на отримання інформації, звернулася з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів на допущення протиправної бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області щодо ненадання публічної інформації за запитом від 03.11.2021р. позивачем до матеріалів справи не надано, а судом в ході розгляду справи такої - не встановлено.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не в повній мірі може погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ч.2 ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
За приписами ст.40 Основного Закону України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або ж особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI.
За наведеним у ст.1 Закону №2939-VI визначенням, публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або ж створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. 
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується, серед іншого, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, окрім випадків, передбачених законом; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до ст.4 цього Закону, доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості і відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання і поширення інформації, окрім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
За загальним правилом публічна інформація є відкритою, що передбачено ст.1 Закону №2939-VI. Виняток становить лише інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч.1 ст.6 Закону №2939-VI).
У відповідності до ст.12 Закону №2939-VI, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у ст.13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI).
Як передбачено п.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
За законодавчим визначенням, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Так, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. У свою чергу, запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі (ст.19 Закону №2939-VI).
При цьому, згідно з ч.ч.1, 4 ст.20 цього Закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або ж потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. 
Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Аналізуючи наведені положення Закону №2939-VI, судова колегія зауважує, що розпорядники інформації в межах встановленого даним Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.
Так, як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, 03.11.2021р. позивачка звернулася до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, в якому просила надати їй інформацію про наявність на території Миколаївського району вільних земельних ділянок для садівництва та городництва із місцями їх розташування.
Як свідчать матеріали справи, вказаний запит було отримано відповідачем - 05.11.2021р., що підтверджується трекінгом поштових відправлень та фактично не заперечується відповідачем. Тобто, п`ятиденний термін, встановлений законодавством для надання відповіді, припадав, у цьому випадку, на 10.11.2021р. (робочий день).
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали, надані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, погодився з доводами відповідача, що 11.11.2021р. ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області (т.б. відповідачем) нібито було направлено відповідь №ПІ-210/0-227/0/63-21 на запит позивача, якою повідомлено, що вирішення зазначеного у запиті питання не входить до його компетенції, оскільки землі державної власності (окрім земель, які потрібні державі для виконання її функцій), автоматично перейшли всім без виключення територіальним громадам в комунальну власність.
Тобто, в даному випадку, суд попередньої інстанції фактично оцінив зазначений лист (відповідь) відповідача, як належний доказ своєчасного направлення відповіді на інформаційний запит позивача.
При цьому, слід зазначати, що жодних інших доказів на підтвердження саме факту відправлення цього листа-відповіді на адресу позивачки відповідачем до суду 1-ї та 2-ї інстанцій надано не було.
Так, апелянтом у скарзі зазначається, що нею не заперечується сам факт складення 11.11.2021р. відповіді на її запит. Втім, у даному випадку, апелянт зазначає, що нею саме не було отримано вказаної вище відповіді від 11.11.2021р. за №ПІ-210/0-227/0/63-21, а відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами ані факт направлення такої відповіді на адресу позивача, ані факт її отримання.
Визначаючись стосовно обґрунтованості доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що Законом №2939-VI дійсно не визначено, яким видом поштового відправлення розпорядник інформації зобов`язаний надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).
Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів звертає увагу на те, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести не лише факт надіслання відповіді на запит, а й факт її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.
Отже, за таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що у спірному випадку ним було розглянуто запит та надано відповідь листом від 11.11.2021р. у строки, визначені у Законі №2939-VI, адже складення такої відповіді та надання її до суду ще не є достатнім доказом направлення такого листа і, тим більше, його доставлення адресату. 
Будь-яких інших належних доказів саме надіслання та вручення цього листа (фіскальний чек поштового відділення, повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення тощо) відповідач суду не надав, відповідно, не довів виконання свого обов`язку щодо своєчасного надання відповіді на запит ОСОБА_1 на інформацію.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення направлення ОСОБА_1 відповіді на її інформаційний запит від 03.11.2021р. у встановлені Законом №2939-VI строки.
Отже, судова колегія, приймаючи до уваги вказане, дійшла висновку, що суд 1-ї інстанції, у даному випадку, не надав належної правової оцінки викладеним обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують спірні правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
При цьому, обираючи спосіб поновлення порушених прав позивача, колегія суддів враховує той факт, що позивачка в ході розгляду даної справи фактично вже ознайомилася зі змістом відповіді ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11.11.2021р. №ПІ-210/0-227/0/63-21 на свій запит, а тому відповідно, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме визнати протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, пов`язану із не направленням заявниці відповіді на інформаційний запит без зобов`язання відповідача вчинити будь-які дії.
Слід зазначити, що аналогічної правової позиції з подібного питання дотримувався і П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 07.09.2021р. у справі №420/7091/21.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково. 
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року - скасувати та прийняти нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області щодо не направлення на адресу заявника ОСОБА_1 відповіді на інформаційний запит від 03.11.2021 року у строки, встановлені ч.1 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 11.01.2024р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          М.П. Коваль 

                                                                                                                   В.О. Скрипченко