УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 536/263/18
провадження № 61-203ск24
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Одринської Т. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 02 жовтня 2017 року у розмірі 170 000,00 грн та 1 700,00 грн судових витрат.
Не погодившись з вказаним рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , направивши 26 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року відмовлено.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. 22 червня 2020 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 подали до суду першої інстанції заяву в якій просили, розгляд справи призначеної на 22 червня 2020 року о 09:40 год. провести без їх участі. Посилання ОСОБА_1 на пропуск строку на апеляційне оскарження рішення суду внаслідок виникнення обставин непереборної сили, а саме не оприлюдненння оскаржуваного рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки при вивченні Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року було надіслано судом до реєстру: 31 грудня 2020 року, зареєстровано: 01 січня 2021 року, а оприлюднено: 04 січня 2021 року. З огляду на те, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 після спливу більш як одного року з дня виготовлення повного тексту рішення, а саме через три роки, враховуючи відсутність передбачених підпунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК Українивиняткових обставин, які б давали підстави для поновлення такого строку, апеляційний суд згідно приписів частини другої статті 358 ЦПК України відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, де вказано, що встановлений частиною другою статті 358 ЦПК України річний строк апеляційного оскарження, при відсутності винятків, є присічним і поновленню не підлягає. Така ж позиція щодо неможливості поновлення цього строку, за відсутності передбачених цією нормою винятків, сформована у цілому ряді рішень Верховного Суду, зокрема: від 24 грудня 2020 року у справі № 333/7054/16-ц, від 24 грудня 2020 року у справі №761/22804/15-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 2-11205/10, від 16 грудня 2020 року справі № 2-4247/11.
28 грудня 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржена ухвала апеляційного суду є незаконною та необґрунтованою, зокрема, судом не було надано оцінки його поясненням, що він з 04 вересня 2023 року був молодшим сержантом та перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , виконував завдання із захисту суверенітету та територіальної цілісності України в результаті російської агресії (підтверджується довідкою від 13 вересня 2023 року № 7265, виданою командиром ВЧ НОМЕР_1 ) та будучи у щорічній відпустці в с. Піщане Кременчуцького району Полтавської області дізнався про накладення арешту на його заробітну плату, яка є єдиним джерелом доходу. У телефонному режимі він дізнався, що підставою накладення арешту була заява ОСОБА_2 від 2023 року про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 06 липня 2021 року, який виданий на виконання рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року.
Апеляційним судом не було взято до уваги, що копію оскарженого рішення суду він не отримував та неодноразово вивчав сайт Єдиного державного реєстру судових рішень, проте рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року у справі № 536/263/18 опубліковано не було, бо інакше б він звернувся з апеляційною скаргою в межах строку на апеляційне оскарження. Даний факт безпідставно не взято до уваги апеляційним судом, як обставину непереборної сили, яка є причиною пропуску строку на апеляційне оскарження. Вказану обставину також підтверджує той факт, що заяву про відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення ОСОБА_2 було подано лише у 2023 році.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Європейський суд з прав людини зауважував, що:
«відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року)»;
«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року)»;
«вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року)»;
«складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються.Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року)».
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (стаття 354ЦПК України).
У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 301/2320/15-ц (провадження № 61-9348св22) зазначено, що «з огляду на імперативний характер частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та присічність річного строку, визначеного вказаною процесуальною нормою, який поновленню не підлягає, суд позбавлений за таких обставин можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою вказаної особи, поданою після спливу річного строку з дня постановлення оскаржуваного рішення».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 (провадження № 61-2722св23) вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. Установлено, що рішення суду першої інстанції в цій справі ухвалено 30 вересня 2021 року. Апеляційну скаргу на це рішення ОСОБА_2 подав в листопаді 2022 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. При цьому апеляційна скарга подана стороною в справі - відповідачем (позивачем за зустрічним позовом), який був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції. Про пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили відповідач не зазначав. Враховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, але помилився щодо мотивів такої відмови».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 (провадження № 61-678св20) зазначено, що «виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми. ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення. Сама по собі відсутність рішення суду від 06 лютого 2018 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень до жовтня 2019 року не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, та не було перешкодою для отримання відповідачем або його представником безпосередньо в суді інформації стан відомого їм судового провадження».
Апеляційний судвстановив, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи, у тому числі про судове засідання 22 червня 2020 року, в якому було ухвалене оскаржене рішення суду першої інстанції, це рішення опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 04 січня 2021 року, а апеляційна скарга подана 26 вересня 2023 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, відсутні передбачені пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК Українивиняткові обставини. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.
За викладених обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вчасно оскаржити рішення суду він не міг, оскільки з 04 вересня 2023 року перебував на військовій службі, на законність оскарженої ухвали апеляційного суду не впливають, оскільки скаржник не навів обставин непереборної сили, які перешкоджали йому оскаржити рішення суду першої інстанції від 22 червня 2020 року в період до 04 вересня 2023 року.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 536/263/18. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
М. М. Русинчук