Номер провадження: 22-ц/813/681/24 
Справа № 522/23703/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора Усатівської сільської ради Одеської області Карякіна Кирила Анатолійовича про скасування рішення про державну реєстрацію, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 26 листопада 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2020 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 та державного реєстратора Усатівської сільської ради Одеської області Карякіна К.А., в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Карякіна К.А. від 27.12.2017 року № 38993641 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачем під час перевірки законності проведення будівельних робіт об`єкта нерухомого майна, були виявлені з боку ОСОБА_1 порушення при здійсненні реконструкції кв. АДРЕСА_2 та порушення ОСОБА_2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яке полягає у держаній реєстрації права власності на квартиру без отримання від і заявника передбачених законодавством документів. Обставини порушення полягають у наступному.
03.11.2017 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Площа квартири складала 57,4 кв.м. В подальшому ОСОБА_1 , як замовником будівельних робіт, незаконно виконані роботи з реконструкції квартири та збільшення її площі за рахунок незаконно захоплених приміщень площею 13,6 кв.м. та 7,6 кв.м. (приміщення №2 та № 3 згідно технічного паспорту від 27.12.2017 року ПП «КЛЕРАБО»). Після реконструкції площа квартири склала 78,6 кв.м.
З метою легалізації самочинного будівництва шляхом державної реєстрації прав на реконструйовану квартиру ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора Карякіна К.А.
27.12.2017 року державним реєстратором прийнято рішення за № 98993641 про внесення зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про право власності на зазначену квартиру, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1323444051101, а саме: загальну площу приміщення в 57,4 кв.м. та житлову площу в 25,9 кв.м. змінено на 78,6 кв.м. загальної площі та 39,6 кв.м. житлової площі.
Враховуючи той факт, що державний реєстратор здійснив реєстрацію прав на реконструйовану квартиру без отримання належного документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та не перевірив відповідність поданих документів, рішення від 27.12.2017 року№ 38993641 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1323444051101, на думку позивача, має бути скасовано.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2021 року позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Карякіна К.А. від 27.12.2017 року № 38993641 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення першої інстанції скасувати та провадження у справі закрити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даному випадку підставою звернення позивача до суду є необхідність здійснення управлінських повноважень щодо приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан, тобто, підставою позову є здійснення владних управлінських функцій, а не захист приватно-правових інтересів Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. За таких обставин, розгляд даного спору має відбуватися за правилами адміністративного судочинства. 
Сторони про розгляд справи на 13.02.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Сповіщення ОСОБА_1 та її представника здійснено за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 р. № 28.
Крім того, представника ОСОБА_1 , Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про розгляд справи на 13.02.2024 року було сповіщено належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.
Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (ч. 6 ст. 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01.06.2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26.10.2022 року у справі № 761/877/20.
При цьому, згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.01.2023 року у справі №465/6147/18 від 06.03.2023 року, справа № 753/19393/20 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту цивільного права чи інтересу – це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку ст. 16 ЦК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2017 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . При придбанні загальна площа квартири складала 57,4 кв.м.
В подальшому ОСОБА_1 , як замовником будівельних робіт, були виконані роботи з реконструкції квартири та збільшення її площі за рахунок приміщень площею 13,6 кв.м. та 7,6 кв.м. (приміщення №2 та №3 згідно технічного паспорту від 27.12.2017 року ПП «Клерабо»). Після реконструкції площа квартири склала 78,6 кв.м.
Звертаючись до суду із даним позовом, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради посилалась на те, що належним доказом здійснення ОСОБА_1 реконструкції квартири відповідно до вимог законодавства України є повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації.
Однак, відповідних документів відповідачем надано не було.
Згідно інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, за даними єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відсутня інформація щодо дозвільних документів на реконструкцію зазначеної квартири.
Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 здійснила реконструкцію належної їй квартири.
З метою легалізації самочинного будівництва шляхом державної реєстрації прав на реконструйовану квартиру, ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора Карякіна К.А.
27.12.2017 року державним реєстратором прийнято рішення за № 98993641 про внесення зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про право власності на зазначену квартиру, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1323444051101, а саме загальну площу приміщення в 57,4 кв.м. та житлову площу в 25,9 кв.м. змінено на 78,6 кв.м. загальної площі та 39,6 кв.м. житлової площі.
Підставою для внесення змін у запис про право власності на квартиру були наступні документи: 1) довідка № 27-12, видана 27.12.2017 року ПП «КЛЕРАБО»; 2) технічний паспорт б/н від 27.12.2017 року виданий ПП «КЛЕРАБО».
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, власник квартири ОСОБА_1 не надала державному реєстратору документ, який, відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.
З довідки № 27-12, виданої 27.12.2017 року ПП «КЛЕРАБО» вбачається, що загальна площа квартири збільшена до 78,6 кв.м. за рахунок демонтажу внутрішніх перегородок та комори, що не є самочинним. Збільшення житлової площі квартири до 39,6 кв.м. та збільшення житлових кімнат до трьох обумовлено улаштуванням внутрішніх перегородок, що не є самочинним. Всі вказані вище переобладнання не є самочинним на підставі пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого і майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127.
Таким чином, внаслідок зазначеної самочинної реконструкції площа квартири збільшилась майже у півтора рази: з 57,4 кв.м. до 78,6 кв.м. шляхом приєднання двох кімнат площею 13,6 кв.м. та 7,6 кв.м.
При цьому, ОСОБА_1 добровільно не виконала припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності №190/19 від 26.03.2019 року та не усунула допущених порушень, встановлених Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності
Звертаючись до суду із даним позовом, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради посилалась на те, що ОСОБА_1 незаконно здійснила реконструкцію квартири, при цьому об`єкт не був прийнятий в експлуатацію, відповідно до вимог законодавства.
Вирішуючи даний спір, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо зони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно п. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Таким чином, закон передбачає, що суб`єкт владних повноважень може звернутися з позовом, зокрема, до фізичної особи, якщо вона істотно порушує будівельні норми та правила незалежно від того, чи порушені внаслідок цього права інших осіб. 
На час подання позову позивач, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, здійснював свою діяльність на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування» та Положення про Приморську району адміністрацію Одеської міської ради, затверджене рішенням Одеської міської ради 26.04.2017 року за № 1934-VII.
Пунктом 8 Положення № 135 встановлено, що у випадках виявлення самочинного здійснення внутрішньої реконструкції квартир тa нежитлових приміщень у багатоквартирних будинках, нежитлових будівлях та спорудах, реконструкції приміщень з прибудовою балконів від другого поверху та вище, мансардних поверхів, облаштування огорож, встановлення металевих гаражів без відповідних дозвільних документів, з відповідними позовами звертається відповідна районна адміністрація Одеської міської ради (у разі невиконання розпорядження районної адміністрації).
Отже, Приморська районна адміністрація уповноважена пред`являти до суду позови про приведення в первинний стан самовільно реконструйованих квартир та нежилих приміщень, які знаходяться на території Приморського району м. Одеси.
Враховуючи вищевикладене, оскільки предметом спору у цій справі є об`єкт самочинного будівництва, однак, Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради не заявлено позовних вимог, передбачених положеннями ст. 376 ЦК України (щодо зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову, здійснити реконструкцію, знести самочинне будівництво тощо), колегія суддів вважає обраний позивачем спосіб судового захисту права - скасування рішення державного реєстратора, неефективним, оскільки він не забезпечує відновлення порушеного права, так як такі вимоги є похідними від основних позовних вимог, які, як вказано вище, Приморською районна адміністрацією не заявлялись, і вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
У даному випадку ефективним способом усунення виявлених порушень може бути винесення припису щодо власника об`єкту нерухомості про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та у разі невиконання такого припису в установлений строк, – звернення до суду з позовом про приведення самочинно реконструйованого об`єкту у первинний стан, і саме у цьому разі доцільним є заявлення похідних від вказаних вимог - скасування рішення державного реєстратора.
Колегія суддів зазначає, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, тож вимоги про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, які заявлені саме у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва, однак без пред`явлення основних вимог, є неефективним способом захисту, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту, і така практика є усталеною (постанова Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22), від 02.06.2021 року у справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21), від 09.11.2022 року у справі № 2-325/11 (провадження № 61-15470св19), від 24.03.2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19), від 21.09.2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21), від 30.09.2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21) від 27.09.2023 року у справі № 638/8317/18 (провадження № 61-6342св23)).
Крім того, у пунктах 112, 113, 125 постанови від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст.376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що розгляд даного спору має відбуватися за правилами адміністративного судочинства, оскільки у даному випадку підставою звернення позивача до суду є необхідність здійснення управлінських повноважень щодо приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан, тобто, підставою позову є здійснення владних управлінських функцій, а не захист приватно-правових інтересів Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, то колегія суддів зазначає наступне.
Позовні вимоги, що ґрунтуються на протиправності дій державного реєстратора як суб`єкта, наділеного Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо перевірки поданих для цього документів та наявності в особи, яка звернулася за державною реєстрацією, дозвільних документів на проведення будівельних робіт з реконструкції приміщення квартири є похідними і тому підлягають розгляду у тому ж порядку, що і основна вимога.
Аналогічний правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 522/6962/18, та у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі № 903/238/23.
Однак, як же вказувалось вище, основні позовні вимоги Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради не були заявлені, а питання щодо юрисдикції даного спору може бути вирішено лише у разі їх пред`явлення, і відтак, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про необхідність розгляду даного спору за правилами адміністративного судочинства є передчасними.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, з наведених вище підстав. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року – скасувати.
У задоволенні позовних вимог Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора Усатівської сільської ради Одеської області Карякіна Кирила Анатолійовича про скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 лютого 2024 року. 

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе