ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
07 лютого 2024 року                     
м. Київ
справа № 703/5482/12
провадження № 61-318св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року під головуванням судді Леньо В. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Джуги С. Д., Куштана Б. П. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), яке змінило назву на Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 (який внаслідок укладення 27 січня 2015 року шлюбу змінив своє прізвище на - ОСОБА_4 ) в якому просило:
- звернути стягнення на будинок загальною площею 172,1 кв. м, житловою площею 81,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 26 липня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;
- виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки) за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.
Позов мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору від 10 липня 2006 року № MKV0GA00006056 третя особа ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 
30 000 доларів США зі сплатою відсотків у розрахунку 12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 09 липня 2010 року.
Зобов`язання за цим кредитним договором забезпечено договором іпотеки 
від 26 липня 2006 року, згідно якого відповідач ОСОБА_3 надав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 172,10 кв. м, житловою площею 
81,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки дорівнює 165 000 грн.
Третя особа в порушення умов кредитного договору виконав свої зобов`язання тільки частково і станом на 10 грудня 2012 року заборгованість становить 
158 814,63 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 30 000 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 54 402,20 доларів США, заборгованість за комісією за користування кредитом - 2 700 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 71 712,43 доларів США.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Виноградівський районний суд Закарпатської області заочним рішенням                                         від 21 лютого 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. 
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2006 року № MKV0GA00006056 у розмірі 158 814,63 доларів США, що складає 1 268 928,89 грн, з яких: заборгованість за кредитом - З0 000 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 54 402,20 доларів США, заборгованість з комісії за користування кредитом - 2 700 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 71 712,43 доларів США, звернув стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 172,10 кв. м, житловою площею 81,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 26 липня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.
Закарпатський апеляційний суд постановою від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказував, що із урахуванням положень статей 525, 526,1050,1054 ЦК України, статті 33 Закону України «Про іпотеку» вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 , порушивши умови кредитного договору, виконав свої зобов`язання перед позивачем тільки частково, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для її задоволення, оскільки виселення з предмета іпотеки відбувається у разі відмови добровільно звільнити житловий будинок у встановлений сторонами строк, протягом одного місяця з дня отримання вимоги про виселення.
Суд апеляційної інстанції також додатково зазначав, що заявник не спростував наявність заборгованості, не надав контррозрахунок, жодних аргументів щодо неправильності розрахунку банку в апеляційній скарзі не навів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2023 року представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат                         Стасюк Ю. П. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Стасюка Ю. П. містить посилання на те, що суд першої інстанції здійснив повідомлення третьої особи не належним чином, що потягло за собою позбавлення третьої особи можливості подати свої заперечення та взяти участь у розгляді справи, а суд апеляційної інстанції не врахував правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 299/731/19.
Представник заявника вважає, що його довіритель повинен був бути залучений до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи, адже суд встановив розмір заборгованості без з`ясування його позиції.
Вказує, що суд не надав жодної оцінки заявам про застосування наслідків спливу позовної давності, поданих як відповідачем так і третьою особою до суду апеляційної інстанції.
Аргументом касаційної скарги є також те, що з наданого банком розрахунку вбачається, що він продовжував нараховувати відсотки за кредитом, а суд врахував цей розрахунок як належний доказ. Крім того суд першої інстанції не врахував, що станом на 19 листопада 2007 року (день направлення вимоги про дострокове повернення боргу) загальний розмір заборгованості становив 37 424,01 долари США, а у заочному рішенні зазначав - 158 814,63 доларів США.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
Верховний Суд ухвалами від 12 квітня 2023 року та від 18 травня 2023 року відзиви АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу ОСОБА_5 повернув заявнику без розгляду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 та витребував справу № 703/5482/12 з місцевого суду.
Верховний Суд ухвалою від 11 квітня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Справа № 703/5482/12 надійшла до Верховного Суду 02 травня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 20 вересня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Верховний Суд ухвалою від 07 лютого 2024 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року закрив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до кредитного договору від 10 липня 2006 року № MKV0GA00006056 третя особа ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків у розрахунку 12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 09 липня 2010 року.
Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі надавши кредит в розмірі 30 000 доларів США, що стверджується заявою на видачу готівки від 28 липня 2006 року № 4.
Зобов`язання за даним кредитним договором забезпечено договором іпотеки                             від 26 липня 2006 року, згідно якого відповідач ОСОБА_3 надав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 172,10 кв. м, житловою площею                           81,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки дорівнює 165 000 грн.
Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.
ОСОБА_2 в порушення умов кредитного договору виконав свої зобов`язання тільки частково і станом на 10 грудня 2012 року заборгованість становить 158 814,63 доларів США, що складає 1 268 928,89 грн, з яких заборгованість за кредитом 30 000 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 54 402,20 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 2 700 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором                           71 712,43 доларів США.
Листом від 01 листопада 2012 року № 30.1.0.0/2-543 позивач звернувся до відповідача та третьої особи з претензією в якій просив у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань достроково повернути суму кредиту та інші платежі згідно кредитного договору від 10 липня 2006 року № MKV0GA00006056 у розмірі                                              153 946,91 доларів США (а. с. 14 том 1).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).
Пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 294 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року (далі - ЦПК України 2004 року), апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За змістом частини другої та третьої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 7-9 частини другої, пункту 4 частини четвертої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені: клопотання особи, яка подала скаргу; дата отримання копії судового рішення суду першої інстанції, що оскаржується; перелік документів та інших матеріалів, що додаються. До апеляційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції (за наявності).
Згідно з частинами другою-четвертою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.
При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.
Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.
Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).
Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане заявником клопотання може бути задоволене.
Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.
Виноградівський районний суд Закарпатської області 21 лютого 2013 року ухвалив у справі заочне рішення.
З матеріалів справи вбачається, що 16 червня 2020 року представник 
ОСОБА_2 - адвокат Стасюк Ю. П. подав апеляційну скаргу на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 
2013 року.
Тобто апеляційна скарга подана через сім років з дня ухвалення рішення районного суду.
Представник заявника у скарзі просив поновити строк на оскарження рішення місцевого суду, скасувати рішення суду першої інстанції, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Аргументуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження представник третьої особи вказував на відсутність повідомлення ОСОБА_2 про судовий розгляд.
Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернув.
Верховний Суд постановою від 02 грудня 2020 року касаційну скаргу 
ОСОБА_2 задовольнив, ухвалу Закарпатського апеляційного суду 
від 23 червня 2020 року скасував, справу направив до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Касаційний суд встановив, що згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 01 березня 2013 року, копію заочного рішення вручено 05 березня 2013 року ОСОБА_2 за адресою: 
АДРЕСА_1 .
20 січня 2021 року апеляційний суд постановив ухвалу, якою клопотання про поновлення процесуального строку задовольнив, поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Виноградівського районного суду 
від 21 лютого 2013 року.
Поновлення строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи. Згідно із надісланого супровідного листа від 25 лютого 2013 року (а. с. 56 том 1), копія рішення відправлялась на іншу адресу, в той час як ОСОБА_2 , зареєстрований в 
АДРЕСА_1 . Рішення суду адвокат отримав лише після ознайомлення з матеріалами справи - 09 червня 
2020 року, відтак строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин і такий строк підлягає поновленню.
Тобто висновки апеляційного суду не узгоджуються з фактичними обставинами, які відображені у постанові суду касаційної інстанції, прийнятій у цій справі.
Разом із тим в матеріалах справи міститься зворотнє повідомлення про отримання ОСОБА_2 12 січня 2013 року процесуальних документів (а. с. 47 том 1).  
Отже, апеляційний суд належним чином не перевірив, чи навів представник ОСОБА_2 - адвокат Стасюк Ю. П. поважні причини пропуску більше ніж на 7 років строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, чи наявні правові підстави для його поновлення, чи не свідчить таке поновлення процесуального строку про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) вказано, що тлумачення норм національного законодавства, з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Апеляційний суд невмотивовано поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження, оскільки не з`ясував належним чином, коли заявнику стало відомо про наявність заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року.
У разі наявності підстав для поновлення строку, Закарпатському апеляційному суду слід розглянути справу по суті та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, з врахуванням доводів сторін і на підставі поданих ними доказів.
Одночасно Верховний Суд зазначає, що суд касаційної інстанції може переглянути в касаційному порядку лише те судове рішення, стосовно якого апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження аргументовано мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на викладене у зв`язку з допущеними апеляційним судом вищенаведеними порушеннями норм процесуального права, що призвели до прийняття незаконної постанови, наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги і скасування постанови Закарпатського апеляційного суду суду від 06 грудня 
2022 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                        І. В. Литвиненко
Судді:                                                                                                             А. І. Грушицький 
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. В. Пророк
                                                                                                                        В. В. Сердюк