УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2024 року
м. Київ
справа № 335/6717/23
провадження № 61-15734ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року 
у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо наявності у неї відношення/належності до народу України.
Заява мотивована тим, що законодавством України не передбачено встановлення належності чи відношення громадянина, який народився і постійно проживає (фактично і фізично на українській землі) з моменту народження на території України/Української РСР до 24 серпня 1991 року, до народу України в позасудовому порядку. Також, в Україні не передбачений документ, яким підтверджується відношення або належність громадянина, який народився і постійно проживає (фактично і фізично на українській землі) до 24 серпня 1991 року, до народу України.
Необхідність встановлення зазначеного факту ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що на даний час Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя розглядає справу № 335/6967/22 за позовом  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради (далі - КНП «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи через відмову вакцинуватися, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Розгляд зазначеної справи тісно пов`язаний з Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», яким передбачено, що суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутнім поколінням за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України. Разом з тим, вакцини, якими здійснювали вакцинацію, перебувають на 3-4 стадіях клінічних досліджень, і на даний час відсутні відомості щодо відсутності їх впливу на генетику людини.
Крім того, встановлення зазначеного юридичного факту ОСОБА_1 необхідно при відстоюванні її прав як громадянина (гражданина) народу України у судах щодо фейкового «постачання» комунальних послуг з використанням національних багатств народу України.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт, який має юридичне значення, щодо наявності у неї відношення/належності до народу України.
Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя ухвалою від 26 липня 2023 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 
про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовив на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Запорізький апеляційний суд постановою від 27 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2023 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що чинним законодавством встановлений позасудовий порядок встановлення факту належності фізичної особи до Українського народу (народу України) та визначений перелік документів, якими такий факт посвідчується. Отже, заява ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту щодо наявності у неї відношення/належності до народу України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2023 року,  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Верховний Суд ухвалою від 30 листопада 2023 року поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2023 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 вересня 
2023 року залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
У грудні 2023 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду 
від 30 листопада 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої доданий документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону.
Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду 
від 30 листопада 2023 року, усунуті.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Суди установили, що у липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо наявності у неї відношення/належності до народу України.
Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя ухвалою від 26 липня 2023 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 
про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовив на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Запорізький апеляційний суд постановою від 27 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2023 року залишив без змін.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, 
у жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до КНП «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (справа № 335/6967/22).
Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 08 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
На час звернення з касаційною скаргою, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2023 року до апеляційного суду не оскаржувалось.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (статті 55 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме 
провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі 
№ 632/580/17 (провадження № 61-51сво18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян».
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 
2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), 
від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження 
№ 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі 
№ 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року 
у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21).
Звертаючись до суду з відповідною заявою, ОСОБА_1 просила встановити факт відношення/належності останньої до народу України, що має юридичне значення для захисту прав та законних інтересів заявниці у спорах з роботодавцем та постачальниками комунальних послуг. Іншого позасудового порядку встановлення такого факту чинним законодавством України не передбачено.
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже 
відкрито - закриває провадження у ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18)).
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати 
(див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-477цс19), від 26 лютого 2020 року у справі 
№ 1240/1981/18 (провадження № 11-36апп1), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20).
Відповідно до Конституції України до Українського народу віднесено громадян України всіх національностей.
Згідно з частиною першою статті 5 Конституції України Україна є республікою.
Відповідно до розділу ІІ Декларації про державний суверенітет України, громадяни Республіки всіх національностей становлять народ України.
Наведене дає підстави дійти висновку, що народом України є громадяни України незалежно від їх національності.
Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.
При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 
Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян 
у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».
Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
Відповідну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила 
у постановах від 29 травня 2019 року в справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19), від 11 вересня 2019 року № 810/2732/18 (провадження 
№ 11-381апп19).
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначені Законом України «Про громадянство України».
Відповідно до статті Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках. Громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Перелік документів, що підтверджують громадянство України, визначений статтею 5 Закону України «Про громадянство України».
Зокрема, до таких документів належить паспорт громадянина Україна, про наявність якого ОСОБА_1 зазначила у заяві про встановлення юридичного факту.
Відповідно до пункту 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, паспорт громадянина України є документом, що підтверджує громадянство України і, як наслідок, посвідчує належність особи до Українського народу (або народу України), тому заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо наявності в неї відношення/належності до народу України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на те, що дана справа потребує перегляду Верховним Судом на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Посилаючись на існування зазначених вище обставин, заявниця не навела жодних аргументів і не додала до касаційної скарги будь-яких доказів, які б підтверджували те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявниці. Сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі, без належного обґрунтування таких обставин, не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Таким чином, з огляду на зміст касаційної скарги та оскаржені судові рішення скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій вимог пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, 
а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності 
та неправильності судових рішень.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк