ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 388/335/20
провадження № 61-6092св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В., 
суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 	
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області                    від 13 грудня 2021 року у складі судді Степанова С. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у квітні 2022 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5612 загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області                                 від 07 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 420.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 10 січня                   2019 року він видав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А. за реєстровим номером 26, на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідно до усної домовленості вищевказані особи мали оформити документи на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею до 2,0 га та здійснити пошук особи, яка візьме вказану земельну ділянку в оренду зі сплатою орендної плати у розмірі 7 000 грн щороку. Інших домовленостей, як стверджував позивач, між сторонами не було.
У листопаді 2019 року він дізнався, що відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області № 11-2526/14-19-СГ від 20 травня                  2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» він став власником земельної ділянки кадастровий номер 3521981300:02:000:5612, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області. 
Зазначав, що вищевказана земельна ділянка відповідно до договору купівлі-продажу від 07 червня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 420, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О., перейшла у власність ОСОБА_2 , який був довіреною особою відповідно до виданої ним довіреності.
Згоди на продаж земельної ділянки не надавав, грошові кошти від такого продажу не отримував. Теперішній власник земельної ділянки - ОСОБА_2 , так само як і продавець - ОСОБА_3 , фактично досягли зловмисної домовленості про заволодіння його земельною ділянкою поза його волею.
У подальшому земельна ділянка з кадастровим номером 3521981300:02:000:5612 була об`єднана декількома сусідніми земельними ділянками з присвоєнням нового кадастрового номера. Власником об`єднаної земельної ділянки кадастровий номер 3521981300:02:000:5525 з 07 листопада 2019 року є ОСОБА_2 .
Вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5612, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства від 07 червня 2019 року укладений з порушенням норм чинного законодавства; він не знав про оформлення на його ім`я земельної ділянки, не збирався здійснювати її продаж, не погоджував умови продажу земельної ділянки та її вартість, не отримував грошові кошти за договором купівлі-продажу земельної ділянки. 

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Долинський районний суд Кіровоградської області рішенням від 13 грудня            2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що 10 січня 2019 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважив останніх, зокрема, оформити на його ім`я земельну ділянку, підписувати від його імені договори купівлі-продажу земельної ділянки та отримувати належні йому грошові кошти. На час укладення представником позивача з відповідачем договору купівлі-продажу земельної ділянки довіреність була чинною. При цьому позивачем не доведено, що на час видання довіреності він не розумів значення своїх дій, не міг ними керувати та не порушував питання про визнання довіреності недійсною. Суду не надано доказів того, що договір купівлі-продажу укладено внаслідок зловмисної домовленості представника позивача з відповідачем (посилання у позові на обставини, які на думку представника позивача свідчать про зловмисну домовленість представника та іншої сторони оспорюваного договору, повністю охоплюються правами представників, якими їх наділив позивач, і не вважаються зловмисною домовленістю), а інших обставин, які б слугували підставами для визнання оспорюваного договору недійсним згідно з чинним (цивільним) законодавством, судом першої інстанції не встановлено.
Кропивницький апеляційний суд постановою від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.
Верховний Суд постановою від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнив частково. Постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 травня 2022 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову касаційний суд мотивував тим, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та інтереси ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, апеляційний суд мав процесуальні повноваження у відповідності до пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України залучити ОСОБА_3 до участі у справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та вирішити по суті спір, який виник між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки щодо його відповідності вимогам закону.
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених підстав, не надав належної та повної оцінки усім доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , зокрема щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 215, 232, 238 ЦК України із урахуванням встановлених у цій справі обставин, не аргументував належним чином відхилення доводів позивача та не оцінив всіх наявних у матеріалах справи доказів, пославшись формально лише на чинність довіреності, на підставі якої діяв представник при укладенні договору купівлі-продажу.
Кропивницький апеляційний суд постановою від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2021 року - без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що встановивши, що позивачем ОСОБА_1 не доведено підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу від 07 червня 2019 року недійсним, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки за змістом довіреності від 10 січня 2019 року довіритель ОСОБА_3 мав право на укладення договору купівлі-продажу, визначаючи всі істотні і факультативні умови за своїм розсудом.
Також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його представник за довіреністю ОСОБА_3 діяв з перевищенням наданих йому повноважень, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_2 , який діяв від свого імені, а не як представник позивача, за зловмисної домовленості з останнім, і через це виникли несприятливі наслідки для довірителя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяна М. С. у квітні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, щодо порядку застосування правил статті 232 ЦК України.
Також суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі                                № 569/19674/19, відповідно до яких словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин стосовно себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, зокрема й на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є, а також у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 755/1009/15-ц, від 16 травня 2019 року у справі № 401/2995/16-ц, згідно з якими представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин стосовно себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 08 травня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Долинського районного суду Кіровоградської області.
Справа № 388/335/20 надійшла до Верховного Суду 22 травня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 17 січня 2024 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 січня 2019 року позивач видав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А., якою уповноважив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_2 , бути його представниками. Представникам надано право представляти інтереси довірителя, як учасника антитерористичної операції, у будь-яких органах, установах, підприємствах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у будь-яких органах влади та місцевого управління, в тому числі в сільських, селищних, міських радах, в органах райдержадміністрації, в органах бюро технічної інвентаризації, перед суб`єктами господарювання, в податкових органах перед фізичними особами підприємцями, в експертних установах, у всіх відповідних органах державної влади та управління, в тому числі в управлінні земельних ресурсів, в органах Держгеокадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в органах юстиції, в органах нотаріату, в інших компетентних службах, установах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після цього представник наділений правом користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціною та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка, тощо, представник вправі визначати самостійно згідно з їхніми попередніми домовленостями.
Із копії заяви від 14 травня 2019 року судами попередніх інстанцій встановлено, що уповноважена особа за довіреністю ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 зверталась до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про затвердження проекту землеустрою для передачі у власність земельної ділянки з кадастровим                  № 3521981300:02:000:5612 загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за адресою: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада.
На підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець), який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (покупець) земельна ділянка площею 2,0 гектара передана у власність покупця. Покупець прийняв та сплатив за земельну ділянку оговорену грошову суму (50 000 грн). Місце розташування земельної ділянки: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3521981300:02:000:5612. Договір посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О.
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України               суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають, з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою та абзацами 1, 2 частини третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
ОСОБА_1 як на підставу позову посилався на зловмисну домовленість його представника ОСОБА_3 , а також на те, що оспорюваний правочин вчинено ОСОБА_3 (син) та ОСОБА_2 (батько) не в його інтересах, а у своїх власних; крім того зазначав, що спірна земельна ділянка відповідно до договору купівлі-продажу від 07 червня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 420, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О., перейшла у власність ОСОБА_2 , який був довіреною особою відповідно до виданої ним довіреності.
З огляду на вказане висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не надав достатніх доказів для задоволення позову, з огляду на недоведеність існування підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, на яку він посилався як на правову підставу позову, є помилковими.
Верховний Суд зазначає, що помилкова правова кваліфікація (позивач посилався і на статтю) 232 ЦК України та посилання на іншу норму, ніж та, що має бути застосована до спірних правовідносин, не впливає на обов`язок суду встановити  фактичну і правову підстави позову. 
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму необхідно застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду                            від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц.
Крім того, суди встановили, що ОСОБА_3 (син) та ОСОБА_2   (батько) є повіреними особами за довіреністю, наданою ОСОБА_1 .
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність вказує на надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду                       від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Суди попередніх інстанцій встановили, що довіреність від 10 січня 2019 року видана довірителем з дотриманням вимог законодавства, на момент укладення оспорюваного договору не була припинена та/або скасована, а, отже, з урахуванням її змісту, наділяла повірених відповідними повноваженнями.
Зокрема ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку та надав право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою за ціною та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, зокрема, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде відчужено земельну ділянку, тощо представник може визначити самостійно згідно з їхніми попередніми домовленостями.
Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Водночас словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя, зокрема на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня                        2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі                                        № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі                                № 569/19674/19.
Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що є повіреними особами позивача, уклали між собою договір купівлі-продажу земельної ділянки, а саме з однієї сторони ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та з другої сторони ОСОБА_2 , належної довірителю, внаслідок чого, земельна ділянка відчужена на користь ОСОБА_2 .
Згідно з матеріалами справи позивач посилається і на те, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 , що не заперечив відповідач. 
Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 02 квітня 2020 року № 29-11-0.2-3947/2-20 земельна ділянка, кадастровий номер 3521981300:02:000:5612, об`єднана з іншими земельними ділянками, з присвоєнням нового кадастрового номеру - 3521981300:02:000:5525 (а. с. 70-73,               т. 1).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного земельного кадастру                                від 13 жовтня 2021 року власником об`єднаної земельної ділянки, кадастровий номер 3521981300:02:000:5525, є ОСОБА_3 , орендарем є Фермерське господарство «Паросток» (а. с. 74, 75, т. 1). 
Згідно з матеріалами справи за наслідками укладення між ОСОБА_3 (як представником продавця) та ОСОБА_2 (як покупцем) договору купівлі-продажу землі від 07 червня 2019 року земельна ділянка, кадастровий номер 3521981300:02:000:5612, на час розгляду справи перебуває у приватній власності ОСОБА_2 .
Тобто, уклавши оскаржуваний договір від імені позивача, ОСОБА_3 діяв не в інтересах довірителя ОСОБА_1 , а у власних інтересах.
Верховний Суд також зазначає, що у випадку укладення представником договору на свою користь довіритель не повинен доводити, що цей правочин вчинено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. 
За змістом частини третьої статті 238 ЦК України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується.
Такі висновки сформульовані у аналогічних справах у подібних правовідносинах у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23) від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 (провадження № 61-5979св22).
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 755/1009/15-ц, провадження № 61-6282св18 (вчинення правочину під впливом помилки), від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, провадження № 61-11797св18 (вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника з контрагентом), на які посилається заявник у касаційній скарзі сформульовані за інших фактичних обставин і є незастосовними у справі, що переглядається. 
З огляду на вказане, проаналізувавши підстави позову та зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті суди помилково застосували статтю 232 ЦК України без урахуванням підстав позову, дійшли помилкового висновку про недоведеність підстав для визнання спірного договору недійсним, тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог із наведених вище підстав.
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України передбачено, що у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції) за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на                      2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2020 року становить 2 102,00 грн.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
З урахуванням вказаного з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягали б стягненню відшкодування сплачених судових витрат у розмірі 3 783,60 грн (840,80 грн + 840,80 грн*150% + 840,80 грн * 200%).
Однак, Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2022 року звільнив ОСОБА_1 від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2021 року.
Тому, з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги в загальному розмірі 2 522, 40 грн, а також з ОСОБА_2 на користь держави - судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,20 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня                  2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 березня                    2023 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 2,0 га, кадастровий номер 3521981300:02:000:5612, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, укладений 07 червня 2019 року між ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 10 січня 2019 року, реєстровий номер 26, від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 420.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати,понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги в загальному розмірі 2 522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261(одну тисячу двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.          
 
Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко    Судді:А. І. Грушицький     Є. В. Петров    В. В. Пророк   О. М. Ситнік