КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 лютого 2024 року місто Київ.
Справа № 760/19597/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1648/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
судді-доповідача                                  Желепи О.В.,
суддів:                                                  Мазурик О.Ф., Немировської О.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року (ухвалено у складі судді Шереметьєвої Л.А., повний текст рішення складено 20.04.2022 року) 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича про визнання договору купівлі-продажу неукладеним, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння
 
ВСТАНОВИВ
 
Позивач звернувся до суду і просить:
- визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та відповідачкою, неукладеним;
- скасувати запис про державну реєстрацію № 39444134 права власності відповідачки на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55419682 від 30 листопада 2020 року;
- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
- витребувати з незаконного володіння відповідачки квартиру АДРЕСА_1 .
Посилається в позові на те, що 21 серпня 2020 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого він передав останньому грошові кошти.
В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ними був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сазоновою О.М., за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
Оскільки ОСОБА_3 позику в обумовлений договором строк не повернув, він звернувся до нотаріуса і 13 жовтня 2020 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, він став власником вказаної квартири.
В січні 2021 року йому стало відомо про наявність у провадженні суду позову ОСОБА_4 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на дану квартиру.
За клопотанням позивача в даній справі був накладений арешт на квартиру.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав йому стало відомо, що власником його квартири є невідома йому особа - відповідачка в справі, на підставі укладеного, начебто з ним, договору купівлі-продажу.
Зазначив, що він не укладав договору купівлі-продажу вказаної квартири, не підписував його, відповідачку не знає, як і не знає приватного нотаріуса Бригіду В.О., яким був посвідчений вказаний договір.
Про це свідчить також і те, що договір іпотеки, на підставі якого він набув право власності на квартиру, знаходиться у нього і його наявність у нього свідчить про те, що при укладенні договору від його імені продавець не міг його надати.
Відповідачку він не знає, вона ніколи не була в спірній квартирі, якою користується лише він та його сім`я.
Окрім приведених підстав для визнання договору неукладеним, зазначив також, що він перебуває в шлюбі, однак згода його дружини в прядку ч.3 ст.65 СК України на укладення договору також відсутня.
19 березня 2021 року він звернувся до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві з повідомленням про вчинення злочину.
Виходячи з того, що він не укладав вказаний договір, не підписував його, просить задовольнити позов.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 30 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідною В.О.
Скасовано запис про державну реєстрацію № 39444134 права власності  ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:55419682 від 30 листопада 2020 року.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 1 816, 00 гр. судового збору, 14 500, 00 гр. судових витрат та 10 000, 00 гр. витрат на професійну правничу допомогу.
 Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 04 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції є безпідставними, зроблені на основі недопустимих доказів і не ґрунтуються на вимогах закону.
Вказує, що спірний договір купівлі-продажу підписано особисто ОСОБА_2 , а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б спростували дану обставину. ОСОБА_2 не був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12021000000000041 від 16.01.2021 р. і не допитувався в даному кримінальному провадженні в якості потерпілого.
Зазначає, що висновок експерта № 2-23/12 від 23.12.2021 року, складений Українським центром судових експертиз є неналежним та недопустимим доказом, оскільки об`єктом дослідження експертизи була технічна копія договору купівлі-продажу, а не його оригінал.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.
 
15 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Вказує, що в матеріалах справи наявний висновок експерта, якому було надані оригінали власних підписів та записів, окрім того вони містять і інші обставини, які підтверджують недійсність договору купівлі-продажу квартири.
Зазначає, що дружина ОСОБА_5 не надавала письмової нотаріальної згоди на відчуження її чоловіком спірної квартири. 
 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник позивача - ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
 
Задовольняючи позов частково суд вважав встановленими такі обставини.
21 серпня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів.
В цей же день на забезпечення виконання зобов 'язань за договором позики був укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав позивачу, як іпотекодержателю, в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та накладено заборону на відчуження вказаної квартири.
Договір іпотеки був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.
Оскільки ОСОБА_3 позику в обумовлений договором строк не повернув, він звернувся до нотаріуса і 13 жовтня 2020 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за позивачем.
30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до умов якого позивач продав, а відповідачка купила вказану квартиру.
В цей же день право власності відповідачки було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Встановлено також, що 16 січня 2021 року Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190. ч.3 ст.209, ч.3 ст.358 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021000000000041.
22 вересня 2021 року позивач визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.
09 березня 2021 року в справі призначена судова почеркознавча експертиза.
Відповідно до Висновку експерта № 2-23/12 від 23 грудня 2021 року Українського центру судових експертиз рукописний запис « ОСОБА_2 » у графі «Продавець» у технічній копії договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 30 листопада 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.М., виконано не ОСОБА_8 , а іншою особою з наслідуванням справжнього почерку ОСОБА_2 .
Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Продавець» виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_2 .
 Дослідивши наявні в справі докази, апеляційний суд встановив, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного правав в частині визнання за ним права власності на спірну квартиру та витребування вказаної квартири з незаконного володіння відповідачки, не є ефективним засобом відновлення порушеного права, в цій частині позовних вимог рішення не оскаржено, а тому воно не переглядається.
 
Оскільки, за загальним правилом, наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договору купівлі-продажу недійсним матиме наслідком відновлення позивачем права власності на квартиру, яке йому належало до укладення такого договору. З урахуванням цього суд визнав недійсним договір купівлі-продажу, оскільки вважав, що у позивача була відсутня воля на укладення такого правочину та скасував реєстрацію переходу права за таким договором.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що: підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
   Враховуючи, що суд на підставі висновку експерта в кримінальній справі встановив, що позивач не підписував договір купівлі-продажу спірної квартири, суд повинен був дійти висновку, що такий договір не укладався та відмовити в задоволенні вимог про визнання недійсним договору.
 
Оскільки реєстрація переходу права власності до відповідача була вчинена на підставі правочину, який не укладався, суд правомірно скасував таку державну реєстрацію. Відповідно чинною залишатиметься реєстрація права власності на спірну квартиру , за позивачем в результаті проведення звернення стягнення на таку квартиру в жовтні 2020 року.
 
Посилання відповідача на те, що висновок почеркознавчої експертизи в кримінальній справі є неналежним доказом , колегія суддів не приймає з огляду на таке.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 81 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.
 
Наданий позивачем висновок експертизи з кримінального провадження  відповідає нормам статті 102 ЦПК України і складений експертом першого класу ТОВ «Український центр судових експертиз» Фраймович Людмилою Володимирівною, яка має відповідну освіту і освітньо-кваліфікаційний рівень, кваліфікацію і стаж експертної роботи, порушень порядку його отримання судом не встановлено. Крім того, експерт попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Проведення експертиз щодо дослідження почерку та підпису віднесено до компетенції експерта Фраймович Л.В., а складений нею висновок містить інформацію щодо предмета доказування.
Посилання на те, що експерт проводила дослідження по копії не робить вказаний висновок недійсним. Експерт , в разі, якщо по копії проведення дослідження є неможливим і наданих зразків підпису є недостатньо повідомляє про це орган, який призначав експертизу. Очевидно встановивши можливість проведення дослідження по технічній копії, та визнавши достатніми надані на дослідження зразки підпису позивача, експерт надала категоричний висновок про не підписання позивачем договору купівлі продажу.  Відповідачка маючи в своєму розпорядженні оригінал договору купівлі-продажу мала можливість заявити клопотання для проведення почеркознавчої експертизи по оригіналу договору, але таким процесуальним правом не скористалась, а тому суд вірно прийняв наданий суду висновок з кримінальної справи як належний та допустимий письмовий доказ.
Доводи апеляційної скарги щодо невизнання ОСОБА_2 потерпілим у кримінальному проваджені спростовуються матеріалами справи, зокрема Клопотанням про залучення ОСОБА_2 в якості потерпілого та відповідною пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого ОСОБА_2 , врученої старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України майором поліції Загамулою В.В. (а.с. 91-93).
 
Інші доводи апеляційної скарги, висновки суду про доведеність позивачем порушення його прав та не укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири не спростовують.
Рішення суду в частині задоволення вимог про скасування державної реєстрації переходу права власності на спірну квартиру до відповідача за неукладеним договором ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1  ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Рішення суду в частині задоволення вимог про визнання недійсним неукладеного правочину  ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Оскільки в позовній заяві позивач не просив про визнання недійсним правочину, а просив визнати його не укладеним,  судом було порушено також принцип диспозитивності.
Враховуючи наведене, рішення суду у вказаній частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.
     З огляду на те, що за результатами перегляду справи в апеляційному суді, судом лише скасовано рішення в частині визнання недійсним неукладеного правочину, проте перехід права власності на спірну квартиру до відповідачки визнано неправомірним, та таким, що порушує право власності позивача, перерозподіл судових витрат судом не проводиться. 
 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 376, ст.382,ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року - в частині задоволених позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним - скасувати.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.
 
Головуючий                                                                                         О.В. Желепа 
 
Судді                                                                                                      О.Ф. Мазурик
 
      О.В. Немировська