ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/763/24 Справа № 214/8290/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №214/8290/20 за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року (суддя Ткаченко А.В., повний текст судового рішення складений 02 жовтня 2023 року),

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернулося до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , де споживачем послуг є ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань, за період з 01 жовтня 2013 року по 01 листопада 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 39244,43 грн, на яку позивачем нараховано збитки в порядку статті 625 ЦК України, а саме інфляційні втрати 3772,85 грн, 3% річних 3576,28 грн. Оскільки споживач добровільно заборгованість не погашає та звернення підприємства з цього приводу ігнорує, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» вимушене звернутися до суду з даним позовом. Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2013 року по 01 листопада 2020 року в розмірі основного боргу 39244,46 грн, інфляційні втрати 3772,85 грн, 3% річних 3576,28 грн; стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 2102 грн. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року позов Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 03 грудня 2017 року по 01 листопада 2020 року в загальному розмірі 22852,21 грн, з яких: основний борг 20958,02 грн, інфляційні втрати 883,52 грн, 3% річних 1010,67 грн, а також стягнуто 882,84 грн судового збору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
З вказаним рішення не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач звертається з позовом до  ОСОБА_1 , який не є власником квартири та не має ніяких договірних зобов`язань з позивачем. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що сам факт наявності у відповідача реєстрації місця проживання в квартирі покладає на нього нести обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та не може свідчити, що він є неналежним відповідачем у справі. Наполягає на тому, що процедура відключення квартири відповідача від мережі централізованого опалення, яка була врегульована Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року, порушена не була. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що  в матеріалах справи відсутні докази установлення системи автономного опалення з відключенням від системи централізованого опалення в житловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку. Сам по собі факт отримання технічних умов ВАТ «Криворіжгаз» на реконструкцію системи газопостачання шляхом встановлення автономного опалення в приміщенні квартири з установкою котла в приміщенні кухні, виготовлення ЧП «БИН-ВАМ СЕРВІС» на замовлення ОСОБА_3 робочого проекту реконструкції системи газопостачання, акта від 02 березня 2012 року №2 у сукупності не визначають можливість відключення приміщення від системи централізованого опалення поза визначеним законом порядком та не звільняють від обов`язку сплачувати послуги з централізованого опалення. Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції не дійшов висновку про те, що позивачем по справі не надано доказів, які б підтверджували факт отримання відповідачем послуг з теплопостачання, отже відповідач позовні вимоги вважає недоведеними. Зауважує, що позивач намагається стягнути кошти за не існуючу послугу, крім того відповідач не є споживачем послуги з централізованого опалення та не має статусу споживача. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у подібних справах № 401/799/18, № 456/3896/16-ц, № 401/853/20. Також, зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні справи як за преюдицію не врахував висновки судів першої та апеляційної інстанції, викладені у судових рішеннях по справі № 214/648/19, де є спір аналогічним.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним у зв`язку з чим його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, як необґрунтовану - залишити без задоволення.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, надає населенню м. Кривого Рогу теплову енергію для потреб опалення, у тому числі за місцем проживання відповідача.
На підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 12 жовтня 2011 року № 343 та згідно листа Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25 липня 2013 року № 01/25-0940 щодо надання погодження на передачу теплових мереж та ТРП) державному підприємству «Криворізька теплоцентраль», яке перетворено на АТ «Криворізька теплоцентраль», доручено прийняти функцію забезпечення тепловою енергією споживачів міста у Жовтневому, Саксаганському, Довгинцівському та Інгулецькому районах міста. Отже, надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення відповідачеві за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалось АТ «Криворізька теплоцентраль». Вказана інформація є загальновідомою та не потребує окремого доказування.
ОСОБА_1 є споживачем послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» як постачальником теплової енергії для потреб опалення за адресою: АДРЕСА_1 , значиться зареєстрованим в житловому приміщенні з 15 лютого 2016 року (а.с. 15). 
Разом з ним в житловому приміщенні з 29 липня 2008 року значиться зареєстрованою ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) дружина відповідача. 
ОСОБА_3 є власником 1/3 частки вказаної квартири, яка належить їй на праві спільної часткової власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 30 квітня 2014 року (а.с. 95, 96-97).
Згідно із розрахунком заборгованості АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість ОСОБА_3 за послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року по 01 листопада 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 складає 39244,46 грн. (а.с. 6,7).
Відповідно до Акту № 2 від 02 березня 2012 року, виданого представником КПТМ «Криворіжтепломережа» у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 наявні видимі розриви в системі централізованого опалення, гарячого водопостачання, стояки заізольовані, система гарячого водопостачання демонтована, пакет документів у наявності, акт опломбування газового лічильника, встановлено автономне опалення, пропонується зняти навантаження(а.с. 67).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не тягне за собою зняття теплового навантаження на будинок та припинення нарахувань за користування централізованою системою опалення, та не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. 
Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази установлення системи автономного опалення з відключенням від системи централізованого опалення в житловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку. 
Крім того, суд дійшов до висновку про дійсність пропуску позивачем трирічного строку позовної давності до вимог по заборгованості, нарахованим до 03 грудня 2017 року, отже, вважав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 03 грудня 2017 року по 01 листопада 2020 року (в межах заявлених вимог), відмовивши в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2013 року по 02 грудня 2017 року включно. 
Ухвалюючи рішення суд також прийняв до уваги той факт, що зважаючи на наявність іншого співвласника 1/3 частки квартири, який не є учасником справи, відповідач вправі пред`явити до неї вимоги на компенсацію понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг або ж на зворотну вимогу (регрес) у випадку виконання даного судового рішення, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Сам факт наявності у відповідача реєстрації місця проживання в квартирі покладає на нього нести обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та не може свідчити про те, що він не є належним відповідачем по справі.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за наступними підставами.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
У відповідності до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (у чинній редакції) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до абзацу 6 частини 3 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (у чинній редакції) плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Згідно із пунктом 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25 Правил).
Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, було визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг.
Зокрема вказаним Порядком було установлено, що для вирішення питання відключення від мережі централізованого опалення, власник (власники) житлового будинку повинні звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання з письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляються протоколом. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.
Отже на час виникнення спірних правовідносин у розглядуваній справі, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, і з дотримання споживачем процедури, визначеної Порядком.
Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідачів від мережі централізованого теплопостачання та встановлення у квартирі індивідуального (автономного) опалення.
Судом встановлено, що у спірній квартирі, здійснено самовільне відключення квартири від мережі централізованого опалення, що не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15, від 16 жовтня 2019 року у справі № 703/69/16-ц (провадження № 61-17067св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 490/11619/15-ц (провадження № 61-23337св18), від 18 червня 2020 року у справі № 643/133/17 (провадження № 61-38460св18), від 22 липня 2020 року у справі № 500/5362/17 (провадження № 61-21125св19),
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Подібні за змістом норми закріплено у пункті 1 частини 1, пункті 5 частини 2 статті 7 чинної редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), а також у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтованого виходив із того, що від`єднання квартири від мереж централізованого опалення здійснено відповідачем самовільно, без дотримання вимог щодо складання та затвердження акту про відключення квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, закріплених у пунктах 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній на скарзі на те, що він не є власником квартири та не має ніяких договірних зобов`язань з позивачем та те, що висновок суду першої інстанції про те, що сам факт наявності у відповідача реєстрації місця проживання в квартирі покладає на нього нести обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг є помилковим , колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_1 з 15 лютого 2016 року зареєстрований у квартирі за якою рахується борг, а тому є споживачем послуг з централізованого опалення, які надає АТ «Криворізька теплоцентраль», крім того відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що процедура відключення квартири відповідача від мережі централізованого опалення, яка була врегульована Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року, порушена не була, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки , на час виникнення спірних правовідносин у справі, що переглядається апеляційним судом, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади і з дотримання споживачем процедури визначеної Порядком. Проте, ОСОБА_1 ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідача від мережі централізованого теплопостачання та встановлення у квартирі індивідуального (автономного) опалення на законних підставах. 
Твердження відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у подібних справах № 401/799/18, № 456/3896/16-ц, № 401/853/20, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані правові висновки не підлягають застосуванню, оскільки мають інші фактичні обставини.
ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при вирішенні справи як за преюдицію не врахував висновки судів першої та апеляційної інстанції, викладені у судових рішеннях по справі № 214/648/19, де є спір аналогічним. Колегія суддів вказані посилання не приймає, оскільки у вказаній справі встановлено лише факт затвердження Акту щодо відключення квартири від мереж теплопостачання, тоді як відповідно до Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, такий Акт має бути затверджений постійно діючою міжвідомчою комісією, створеною органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання.
Із урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки судом надано належну оцінку наданим сторонами спору доказам, а також доводам позивача та відповідача щодо предмету спору.
Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 18 січня 2024 року.

Судді                                                                         І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста