Справа № 461/3370/23                                Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3121/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       26 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - суддіНіткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
               секретаря Марко О.Р.
               з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – адвоката Буковинського Тараса Йосиповича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року в складі судді Кротової О.Б. у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості та зобов`язання провести списання нарахованого простроченого боргу і прострочених процентів за кредитним договором, -
встановив:
У травні 2023 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договром.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 03.03.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено Угоду №С-001-048419-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Згідно із умовами кредитного договору відповідач отримав кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 (до впровадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків - НОМЕР_2 ), операції за яким можуть здійснюватись за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого кредитним договором ліміту кредитної лінії, доступного відповідачу. Процентна ставка за користування коштами кредитноїлінії становить 72% річних. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200000 грн. Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди становить 34700 грн.
Позивач виконав свої зобов`язання згідно із умовами кредитного договору. Останній платіж /зарахування по кредитному договору здійснено 31.05.2022. Відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором, внаслідок чого станом на 23.03.2023 утворилась заборгованість в розмірі 103523,88 грн., яка складається із: основний борг – 58406,38 грн., прострочений борг – 12628,15 грн., прострочені проценти– 32489,35 грн. Заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку НОМЕР_1 та довідкою – розрахунком заборгованості станом на 23.03.2023. 
Відтак, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 02.02.2023 на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до відповідача будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.
Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просив позов задовольнити.
15.06.2023 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості та зобов`язання провести списання нарахованого простроченого боргу і прострочених процентів за кредитним договором, у якій останній просить зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, які сплачені ОСОБА_3 згідно Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Угоди №С-001-048419-19-980 про відкриття відновлюваної кредитної лінії, обслуговування кредитної картки від 03.03.2019 за поточним рахунком НОМЕР_2 у валюті гривня (рахунок IBAN НОМЕР_1 ) з 03.03.2019, зарахувавши сплачені ним кошти, а саме плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості та плату (комісію) за обслуговування кредитної карти - у рахунок погашення основного боргу; зобов`язати АТ «Ідея Банк» списати прострочені проценти в сумі 32489,35 грн. та прострочений борг в сумі 12628,15 грн., які нараховані в період воєнного стану згідно Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Угоди №С-001-048419-19980 про відкриття відновлюваної кредитної лінії, обслуговування кредитної картки від 03.03.2019.
В обґрунтування зустрічної позовної заяви покликався на те, що АТ «Ідея Банк» йому встановлено обов`язкову щомісячну плату (комісію) за послуги банку, які за законом банк має надавати безоплатно, положення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Угоди № С-001-048419-19-980 від 03.03.2019 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної карти та комісію за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором, є нікчемними. Вважає, що належним захистом його права буде вчинення AT «Ідея Банк» дій щодо здійснення перерахунку платежів, які сплачені ним згідно Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб Угоди №С-001-048419-19-980 про відкриття відновлюваної кредитної лінії, обслуговування кредитної картки від 03.03.2019 за поточним рахунком НОМЕР_1 з 03.03.2019, зарахувавши вже сплачені ним кошти, а саме комісію за обслуговування кредитної заборгованості та комісію за обслуговування кредитної карти - у рахунок погашення основного боргу. Відповідно до розрахунку сум сплачених платежів за комісію за обслуговування кредитної заборгованості та комісію за обслуговування кредитної карти за 2019 - 2023 роки становить – 58667,96 грн. Також зазначив, що оскільки AT «Ідея Банк» суми прострочених процентів у розмірі 32489,35 грн. та простроченого боргу у розмірі 12628,15 грн. нараховані за період, у який на території України введено воєнний стан, враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, вважає, що належним захистом його права буде вчинення AT «Ідея Банк» дій щодо списання заборгованості по строчених процентах та простроченому боргу у вищевказаних розмірах.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором – задоволено. 
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Угодою №С-001-048419-19-980 від 03.03.2019 в розмірі 103523,88 грн.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 2684 грн. судового збору.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості та зобов`язання провести списання нарахованого простроченого боргу і прострочених процентів за кредитним договором – відмовлено.
Рішення суду, в частині відмови судом у задоволенні зустрічного позову щодо зобов`язання АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості та провести списання нарахованого простроченого боргу і прострочених процентів за кредитним договором, оскаржив ОСОБА_3 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Буковинський Т.Й.. Вважає рішення в цій частині незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та не зясуванням всіх обставин, що мають істотне значення.
В обгрунтування вимог скарги покликається на те, що 03 березня 2019 року між позичальником та Банком укладено Угоду №С-001-048419-19-980 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки. 
Згідно преамбули Кредитного договору, кредитний договір діє згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування, що затверджений розпорядженням Банку із усіма зімнами та доповненнями до нього, діюча редакція якого розміщена в загальнодоступному місці в Банку та на Інтернет –сторінці Банку за електронною адресоюwww.ideabank.ua. Угода та Заява про відкриття поточного рахунку та приєднання до публічної пропозиції – Договору комплексного банківського і приєднання до публічної пропозиції укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску банку АТ «Ідея Банк» є невідємними частинами ДКБО.
Звертає увагу, що Кредитним договором не передбачено будь-якої іншої плати, окрім процентів за користування кредитними коштами по Кредитній лінії.
У свою чергу, згідно із пунктом 1.2.1. Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб – нових клієнтів Банку, що були надані Позичальнику під час укладення Угоди і є невідємною частиною Кредитного договору, Банк встановив за користування кредитними коштами комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4%, що обраховується від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця. 
З посиланням на судову практику Верховного Суду, яка вказує на те, що встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій та платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин, вважає висновок суду таким, що суперечить нормам матеріального права. 
Як вбачається з позову банку та Довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за Кредитним договором №С-001-048419-19-980 від 03.03.2019 станом на 23 березня 2023 року, структура заборгованості позичальника складається із основного боргу – 58 406,38 грн., простроченого боргу – 12 628,15 грн., прострочених процентів – 32 489, 35 грн., а всього 103 523 грн. 88 коп. Будь-які комісії, згідно розрахунку, в структурі заборгованості відсутні. Однак, як вбачається з Виписки, що додана Банком по рахунку клієнта – фізичної особи №100000-2023/0324 в період з 05.03.2019 по 24.03.2023, окрім процентів Банк щомісячно нараховував позивачу комісію за кредит. В загальному Банк нарахував позичальнику 79 205 грн. 95 коп. комісії, а позичальником було сплачено 40 платежів по комісії на загальну суму 59 159 грн. 18 коп. 
В свою чергу з виписки Банку вбачається, що заборгованість за процентами складає всього 11290 грн. 40 коп., а не 32 489 грн. 35 коп., як зазначено у позові. За весь період кредитування Банк нарахував 40 526 грн. 15 коп. процентів, а позичальником було сплачено в рахунок погашення процентів 29 235 грн. 75 коп. Таким чином, різниця в нарахованих та сплачених процентах всього складає 11 290 грн. 40 коп. 
Окрім того, в самій виписці Банк відображає кінцеве значення %% та комісії за кредит у розмірі 32 489 грн. 35 коп. Таким чином, фактично розмір прострочених процентів є ніщо інше як різниця в нарахованих та не сплачених комісіях за кредит та різниця у несплачених процентах, що згідно розрахунку Банку становить 20 906 грн. 23 коп. – комісії та 11 583 грн. 12 коп. – процентів відповідно. 
Звертає увагу на те, що Банк свідомо не надав до позовної заяви тарифи на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб – діючих клієнтів банку, в яких якраз відображено відповідну комісію за обслуговування кредиту та таким чином приховав у позові структуру кредиту. 
У свою чергу, суд даних обставин не з`ясував та не звернув на них увагу.
У зв`язку з тим, що нараховані Банком комісія за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 79 205 грн. 95 коп в розумінні Закону є нікчемною умовою Кредитного договору та порушує публічний порядок в суспільстві, а тому відповідно на таку суму повинна бути вже зменшена позичальнику заборгованість по кредиту від загальної суми нарахованих та сплачених платежів. У свою чергу, по вже сплачених позичальником комісіях по кредиту у розмірі 59 159 грн. 18 коп. АТ «Ідея Банк» зобов`язане також здійснити перерахунок платежів, з часу укладення кредитного договору та зарахувати 59 159 грн. 18 коп. сплаченої комісії по періодах такої сплати щодо кожного окремого платежу по кредиту у рахунок погашення іншої заборгованості по кредиту відповідно до ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування». 
Враховуючи наведене, просить скасувати частково рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, які сплачені ОСОБА_3 згідно Угоди №С-001-048419-19-980 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 03 березня 2019 року за поточним рахунком № НОМЕР_2 у валюті гривня ( НОМЕР_1 ), зарахувавши сплачені кошти, а саме плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості у рахунок погашення іншої заборгованості по кредиту відповідно до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», вирішити питання судових витрат. 
В ході перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Буковинський Т.Й. надав додаткові пояснення та зазначив, що оскаржує рішення суду першої інстанції виключно по одній вимозі, а саме в частині встановлення плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованостів розмірі 4%, що обраховується від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця. Просить застосувати ст. 216 ЦК України та прийняти рішення про стягнення з відповідача боргу лише у розмірі 24 317,93 грн. В решті вимог, а саме платі (комісії) за обслуговування кредитної картки, списанні прострочених процентів, списанні простроченого боргу не оскаржує. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» висловив заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Вважає таку безпідставною з огляду на те, що ОСОБА_3 просить зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, в той час як судове рішення про стягнення усієї суми заборгованості за Кредитним договором не оскаржує та таке набрало законної сили. Вважає, що в апеляційній скарзі представником ОСОБА_3 заявлено нову вимогу, яка судом першої інстанції не розглядалсь.
Щодо сплати 4% від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду згідно Тарифів, то така була та є обов`язковою у випадку наявності залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця та залежала виключно від дій ОСОБА_3 і стану заборгованості за Кредитним договором, тобто вкористаних, але не повенутих коштів. 
Тому, хибним є твердження ОСОБА_3 щодо нікчемності передбаченої Кредитним договором умови про сплату 4% від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду. 
Додає, що висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 13.07.2022 по справі №496/3134/19 в частині застосування вимог Закону України «Про споживче кредитування» про інформування Позичальника, зокрема відповідно до ст. 11 Закону, не поширюється на спірні правовідносини. 
В судовому засіданні 26 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про закриття апеляційного провадження у даній справі на підставі ст. 362 ЦПК України, оскільки в адвоката Буковинського Т.Й. відсутні повноваження як представника ОСОБА_3 в Львівському апеляційному суді.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, частиною 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи вимоги за первісним позовом АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції врахував, що відповідач за первісним позовом не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та інші платежі за кредитним договором, як наслідок невиконання ОСОБА_3 кредитного договору утворилась заборгованість, яка згідно із довідкою-розрахунком заборгованості станом на 23.03.2023 становить 103523,88 грн. та складається із: основний борг – 58406,38 грн., прострочений борг – 12628,15 грн., прострочені проценти – 32489,35 грн.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що відповідачем за первісним позовом не доведено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4% та обслуговування кредитної картки, встановлена банком за надання послуг, передбачених п. 11.4.2 ДКБОФО, а тому суд не вбачав підстав вважати умови кредитного договору нікчемними. Відповідно, відсутні підстави для зобов`язання банку здійснити перерахунок по кредитному договору.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує таке.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (частина друга статті 1050 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Судом встановлено, що 03.03.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 підписано Угоду №С-001-048419-19-980 про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та приєднання Клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), яка діє згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування ДКБО), що затверджений розпорядженням Банку з усіма змінами та доповненнями до нього, діюча редакція якого розміщена в загальнодоступному місці Банку та на Інтеренет-сторінці Банку за електронною адресою www.ideabank.ua. Тарифи, та Заява про відкриття поточного рахунку та приєднання до публічної пропозиції – Договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО), і приєднання до публічної пропозиції укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки Банку АТ «Ідея Банк» є невідємною частиною ДКБО. 
Згідно із п. 2 Угоди Банк надає Клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної Кредитної лінії по рахунку на наступних умовах: 2.1 Максимальний ліміт Кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн.; 2.2 Ліміт Кредитної лінії, доступний Клієнту на момент укладення Угоди, становить 34 700 грн. та може бути змінений в межах встановленого Угодою максимального ліміту Кредитної лінії за ініціативою Банку, про щол Клієнта буде додатково повідомлено; 2.3 Процентна ставка за користування коштами Кредитної лінії становить 24,00% річних; 2.4 розмір обов`язкового мінімального платежу (ОМП) встановлюється Тарифами та ДКБО.
У п. 3 Угоди передбачено, що повернення заборгованості та сплата відсотків за користування Кредитною лінією та/або інших платежів за Угодою та ДКБО, в т.ч. черговість погашення вимог Банку здійснюватимуться згідно умов ДКБО, а також відповідно до тарифів, які розміщені на сайті Банку за адресою www.ideabank.ua.
Підписанням цієї Угоди клієнт підтвердив, що ознайомлений з умовами Угоди, ДКБО, Тарифами Банку та іншими умовами обслуговування, які оприлюднені на Інтернет-сторінці Банку, та які йому роз`яснені, зрозумілі, з якими він цілком згідний. 
Відповідно до п. 11.10.3 ДКБОФО розмір процентної ставки за користування коштами кредитної лінії зазначений в Угоді про відкриття Кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, що укладається на підставі цього Договору та Тарифах. Процентна ставка за користування коштами Кредитної лінії є фіксованою. Розмір інших платежів та комісій передбачені Тарифами, чинними у банку.
Згідно із п.п. 15.8, 15.9 ДКБОФО Тарифи банку на обслуговування фізичних осіб у рамках пакетів послуг для фізичних є невід`ємною частиною Договору.
Тарифами на видачу та обслуговування кредитиних карток для фізичних осіб - нових клієнтів банку (Додаток №7 до Протоколу засідання Правління №04/11 від 11.04.2017 зі змінами згідно рішення КУАПіТ №159.7 від 12.12.2017) передбачено щомісячну сплату, разом з обов`язковим мінімальним платежем, починаючи з місяця, наступного за місяцем відкриття рахунку – 4 % за обслуговування кредитної заборгованості (від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця) (п. 1.2.1).
З Тарифами на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб нових клієнтів банку ОСОБА_3 ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис на даному документі.
Банк виконав свої обов`язки за Угодою №С-001-048419-19-980 про відкриття кредитної лінії належним чином, що підтверджується виписками з рахунку позичальника та розрахунками заборгованості.
Натомість, відповідачем умови Угоди виконувались неналежним чином, внаслідок чого АТ «Ідея Банк» направив ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень кредитниз зобов`язань, у якій вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами.
Заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 23.03.2023 становить 103 523 грн. 88 коп, з яких основний борг – 58 406 грн. 38 коп, прострочений борг – 12 628 грн. 15 коп., прострочені проценти – 32 489 грн.35 коп.
З виписки по рахунку клієнта – фізичної особи №100000-2023/0324 за період з 04.01.2016 по 24.03.2023 вбачається щомісячне нарахування та сплату ОСОБА_3 комісії за кредит. 
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Разом з тим, відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення договору в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення».
За змістом укладеної 03.03.2019 між сторонами угоди №С-001-048419-19-980, сторони погодили сплату позичальником за користування кредитом: комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 4% в місяць від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця.
Згідно із Правилами про споживчий кредит, затверджених постановою Правлінням Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 (чинних на час укладення Угоди №С-001-048419-19-980 від 03.03.2019), банком передбачалось внесення плати за додаткові та супутні послуги, зокрема: за ведення рахунку; розрахунково-касове обслуговування; комісія за надання кредиту; інші послуги банку. Під іншими послугами мала бути зазначена інформація за кожним видом платежу (тобто, у разі розширення переліку платежів перелік колонок має бути відповідно доповнений). 
Аналіз чинних на той час норм та встановлених обставин дає підстави для висновку стверджувати, що станом на 03.03.2019 не було передбачено такої послуги банку як комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Плата за таку послугу «за обслуговування кредитної заборгованості» передбачена в редакції постанови станом на 19.01.2020. 
Зважаючи на те, що Угода №С-001-048419-19-980 укладена 03.03.2019, і після 19.01.2020 жодні зміни до такої не вносилось, відповідно банк не міг встановлювати плату за обслуговування кредитної заборгованості (від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця). Окрім того, надання інших послуг за обслуговування кредитної заборгованості, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату, умовами договору не передбачено.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 12.09.2023 у цивільній справі №204/224/21 констатуючи відсутність виключної правової проблеми з приводу встановлених банками різного роду комісій у кредитних договорах, які є нікчемними, наголосила на тому, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає, передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі (а) за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи (б) за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи (в) за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Для кваліфікації умови кредитного договору як оспорюваної чи нікчемної має значення не назва комісії, а її зміст, тобто перелік дій банку, за які він цю комісію передбачив. Вказане однаково стосується й установленої у кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту, до якої, ймовірно включена плата за РКО.
Встановивши в Угоді №С-001-048419-19-980 від 03.03.2019 сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4% від залишку заборгованості станом на останній банківський день місяця, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.
При цьому згідно із погодженої між сторонами відсоткової ставки (24% річних), 4% в місяць комісії (48% річних) є суттєвим порівняно із розміром кредиту та його складових, отриманого ОСОБА_3 (кредитний ліміт 200 000 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справі, яка переглядається, АТ «Ідея Банк»» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. 
Разом з тим, наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія.
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх із споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином, встановивши, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто умови кредитного договору є несправедливими, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем того, що плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4%, встановлена банком за надання послуг, передбачених п. 11.4.2 ДКБОФО.
В ЦК України закріплений підхід, при якому нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Як зазначено вище, частиною 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наявність підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що таке рішення унеможливлює виконання судового рішення за первісним позовом АТ «Ідея Банк» про стягнення заборгованості, відтак, з врахуванням положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України, незважаючи на оскарження рішення апелянтом лише в частині відмови судом у задоволенні зустрічного позову щодо зобов`язання АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості, рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року необхідно скасувати вцілому.
За встановлених в цій справі обставин, колегія суддів доходить висновку про необідність, в порядку застосування наслідків нікчменого правочину, зобов`язати АТ «Ідея Банк»» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника з часу його укладення, зарахувавши сплачені ОСОБА_3 кошти, що спрямовані на погашення плати за комісію з обслуговування кредитної заборгованості, в рахунок погашення іншої заборгованості по кредиту, при цьому, встановивши, що на підтвердження наявності в ОСОБА_3 заборгованості за Угодою № С-001-048419-19-980 від 03.03.2019 банк надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду, що, з урахуванням задоволення вищевказаної вимоги зустрічного позову, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з відповідача боргу за кредитним договором у визначеному Банком розмірі. 
В оцінці поведінки та способу ведення справ банком апеляційний суд враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Що стосується клопотання представника позивача ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження, колегя суддів враховує таке.
Звертаючись із таким клопотанням представник позивача покликався на те, що в ордері №1232183 від 29 вересня 2023 року, який долучено до апеляційної скарги, і на підставі якого адвокат Буковинський Т.Й подавав скаргу, у графі «назва органу, у якому надається правова допомога» зазначено «у судах всіх інстанцій та юрисдикцій, акціонерному товаристві «Ідея Банк», НБУ, органах виконавчої служби, в інших органах влади», при цьому в разі надання адвокатом правової допомоги в суді, оредер має містити назву суду, у якому адвокат надає правову допомогу. Оскільки в ордері не зазначено конкретно право надавати правову допомогу в Львівському апеляційному суді, вважає, є підстави для закриття апеляційного провадження на підставі ст. 362 ЦПК України.
Із долучених до апеляційної скарги доказів встановлено, що між ОСОБА_3 та Адвокатським Бюро «Тараса Буковинського», від імені якого виступає адвокат Буковинський Т.Й., 29 вересня 2023 року укладено Договір про надання правової допомоги №16-29/09/2023. 
Відповідно до п. п. 1.2. вказаного договору, адвокат надає правову допомогу у виді, зокрема представництва інтересів клієнта у судах всіх рівнів під час здійснення цивільного судочинства.
Права, обов`язки та повноваження адвоката визначені у розділі 2 договору, серед яких подавати позови, заяви та скарги, в тому числі апеляційні, касаційні скарги, відзиви, відповіді на відзиви, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копіїі судових рішень, подавати докази, брати участь в суових засіданнях, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам та спеціалістам, оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.
Згідно із п.4.2. на момент укладення цього Договору гонорар адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції є фіксованим та становить 10 000 грн., що сплачується Клієнтом у безготівковому або у готівковому порядку на протязі п`ти календарних днів після прийняття Львівським апеляційним судом рішення у справі. 
З врахуванням наведеного, в сукупності умови Договору про надання правової допомоги №16-29/09/2023, а також виданий на підставі такого ордер №1232183 від 29 вересня 2023 року, є належними документами, які підтверджують повноваження представника ОСОБА_2 на підписання апеляційної скарги та представництво інтересів відповідача ОСОБА_3 під час розгляду справи № 461/3370/23 у Львівському апеляційному суді, відтак у задоволенні клопотання представника позивача про закриття апеляційного провадження необхідно відмовити. 
Вирішуючи питання про стягнення з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1ст.137 ЦПК України, відповідно до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із пункту 4.2.2. Договору про надання правової допомоги від 29 вересня 2023 року, з урахування підпункту 4.2.1. цього Договору, сторони дійшли взаємної згоди, що у випадку, коли розмір сумарної кількості годин роботи послуг адвоката за Договором, перевищує розмір гонорару (вартість послуг Адвоката/ціну), що зазначений у п. 4.2. Договору, застосовується положення п.4.2. Договору, при визначені максимального сумарного значення розміру гонорару.
Відповідно до п. 4.5. Договору, факт наданої правової допомоги підтверджується фактичним виконанням (вчиненням Адвокатом дій) необхідних для захисту інтересів Клієнта про що може бути складений Акт виконаних робіт.
Враховуючи факт надання адвокатських послуг адвокатом Буковинським Т.Й., а також його участь у трьох судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, те, що вимоги його апеляційної скарги задоволенні частково, колегія суддів доходить висновку, що обгрунтованим розміром витрат на правничу допомогу буде 5000 грн. 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в частині задоволення первісних вимог АТ «Ідея Банк», стягнуті з ОСОБА_3 на користь Банку 2684 грн. необхідно залишити за позивачем – АТ «Ідея Банк», сплачені ОСОБА_3 1610 грн. 40 коп. за подання апеляційної скарги підлягають до стягнення з АТ «Ідея Банк» на його користь. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
постановив:

У задоволенні клопотання представника позивача АТ «Ідея Банк» Жовтонецького В.М. про закриття апеляційного провадження у справі № 461/3370/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – адвоката Буковинського Тараса Йосиповича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року – відмовити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Буковинського Тараса Йосиповича задовольнити частково. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину – задовольнити частково. 
Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_3 за Угодою №С-001-048419-19-980 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 03 березня 2019 року, з часу укладення, зарахувавши сплачені ОСОБА_3 кошти, що спрямовані на погашення плати на комісію з обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу. 
У задоволенні решти вимог зустрічного позову – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_3 1610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок сплаченого судового збору. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року. 

Головуючий                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                                С.М. Бойко

               С.М. Копняк