УХВАЛА

10 січня 2024 року   
Київ
справа №260/3495/20
адміністративне провадження №К/990/277/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гімона М.М.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Юрченко В.П., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №260/3495/20 за позовом Головного управління ДПС у Закарпатській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
ВСТАНОВИВ:
03.01.2024 до суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 (далі - скаржник, відповідач), направлена до суду поштою 21.12.2023.
Під час вирішення питання щодо можливості відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 - 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:
- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України)
- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; 2) постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; 3) вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; 4) висновок, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);
- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.
У касаційній скарзі як на підставу для касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду:
1) з питання застосування абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, викладених у постановах від 12.02.2019 у справі №821/774/16, від 30.10.2019 у справі №686/5252/17, у контексті відсутності доказів повідомлення відповідача про анулювання боргу у тому звітному періоді, за який нараховано податкові зобов`язання;
2) щодо належного доказу надсилання податкової вимоги, викладеного в постанові від 20.04.2021 у справі 320/6263/20, а саме: належним доказом надіслання податкової вимоги юридичній особі є рекомендоване повідомлення про вручення. Належність надіслання (вручення) платнику податку вимоги про сплату податкового боргу законодавець пов`язує із завершальною подією - фактом вручення/невручення надісланої вимоги, а сам факт передачі податкової вимоги у відділення поштового зв`язку для направлення відповідачу поштового відправлення не може вважатись врученням надісланої вимоги і є порушенням положень податкового законодавства щодо направлення податкової вимоги;
3) щодо моменту виникнення права у податкового органу звертатися за примусовим стягненням боргу, викладеного в постанові від 08.08.2018 у справі № 812/41/17, а саме: юридичним фактом, з настанням якого законодавець пов`язує реалізацію права контролюючого органу на примусове стягнення податкового боргу, у тому числі шляхом звернення до суду, є дотримання таких умов: надіслання платнику податкової вимоги рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи вручення її особисто платнику або його законному чи уповноваженому представникові; сплив строку у 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Однак, зазначені доводи скаржника не узгоджуються із висновками судів попередніх інстанцій, які стали підставою для задоволення позову, а саме:
1) суди не застосовували абзац «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, і предмет спору у цій справі не охоплював перевірку правильності визначення позивачеві грошових зобов`язань. Це питання було предметом розгляду у справі №260/1046/21 про скасування податкових повідомлень-рішень і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Суди із посиланням на частину четверту статті 78 КАС України зазначили, що судовим рішенням у справі № 260/1046/21 встановлено правильність визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання у розмірі 690 822,95 грн згідно податкових повідомлень-рішень від 30.01.2019 за № 0001191305 та № 0001221305, які набули статусу узгодженого податкового зобов`язання;
2) перевіряючи дотримання контролюючим органом процедури стягнення податкового боргу в судовому порядку, суди встановили, що податкова вимога № 42480-50 від 24.09.2019 надсилалась за адресою місця реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , проте, не вручена адресатові з причини закінчення встановленого строку зберігання (повернувся конверт з відповідною відміткою). Застосувавши вимоги абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України, суди дійшли висновку, що така вважається врученою.
У касаційній скарзі відсутні доводи про неправильне застосування судами як частини четвертої статті 78 КАС України, так і абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України. Це унеможливлює встановити взаємозв`язок доводів касаційної скарги з вимогами про скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд.
Крім того, інші доводи скаржника (щодо визначення дати узгодження грошових зобов`язань, розрахунку штрафних санкцій, нарахування і стягнення пені, невручення податкових повідомлень-рішень) наведені не у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України з наведенням обов`язкових умов, передбачених для відповідної підстави.
Колегія суддів звертає увагу, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або які зібрані у справі докази судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Таким доводам кореспондує передбачена пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України підстава для касаційного оскарження судових рішень і відповідний пункт частини другої статті 353 КАС України.
При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про не дослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Усталеною є позиція Верховного Суду про те, що вимогам касаційної скарги щодо скасування судових рішень має кореспондувати викладення у касаційній скарзі підстав для оскарження судових рішень у взаємозв`язку із усіма висновками, які стали підставою для задоволення позову. Тобто, вимоги касаційної скарги мають бути сформульовані і відповідати їх безпосередньому обґрунтуванню.
Отже, касаційна скарга має містити обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права у взаємозв`язку із усіма висновками судів попередніх інстанцій, які стали підставою для задоволення позову та обов`язковим посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України (з наведенням обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для відповідної підстави).
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, може унеможливити в подальшому її розгляд.
У зв`язку з наведеним, скаржнику необхідно подати уточнену касаційну скаргу, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судових рішень має бути викладено з урахуванням роз`яснень, наданих судом.
Також колегія суддів вважає, що приведені скаржником доводи щодо наявності у цій справі винятків, передбачених пунктами «в» і «г» мають загальних характер і притаманні кожній аналогічній справі. Посилання ж на те, що справа є складною, оскільки суд зобов`язаний був з`ясувати природу виниклих зобов`язань суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постановах 25.01.2019 у справі №810/1760/17, від 09.11.2023 у справі №140/7432/21, відповідно до яких під час вирішення спору про стягнення податкового боргу суд не може давати оцінку правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень, на підставі яких виник податковий борг, оскільки такі не є предметом такого правового спору. Велика кількість спорів цієї категорії також не свідчить про наявність винятків і суспільного інтересу до конкретно цієї справи. 
Водночас Верховний Суд також неодноразово зазначав, що за змістом пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
Посилання на те, яка саме норма КАС України забороняє розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження, касаційна скарга не містить.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за доцільне запропонувати скаржникові подати уточнену касаційну скаргу, у якій обґрунтувати наявність винятків, передбачених пунктами "а" - "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Частиною другою статті 332 КАС України встановлено, що до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
З огляду на викладене, касаційна скарга залишається без руху з наданням скаржнику строку для усунення виявлених недоліків.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №260/3495/20 - залишити без руху.
Надати скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії зазначеної ухвали суду для усунення недоліків касаційної скарги, а саме:
- надати уточнену касаційну скаргу, у якій обґрунтувати наявність у цій справі винятків, передбачених пунктами "а" - "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судових рішень має бути викладено з урахуванням роз`яснень, наданих судом.
Роз`яснити, що у випадку відсутності у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) винятків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 333 КАС України.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог ухвали в іншій частині у встановлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.
Також роз`яснити скаржнику, що у разі подання уточненої касаційної скарги в електронній формі через електронний кабінет скаржник має додати докази надсилання її копії іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 КАС України (шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності у іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення).
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді	М.М. Гімон Л.І. Бившева   В.П. Юрченко