КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 2-122/04
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5480/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
22 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.,
                  секретар - Черняк Д.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3   на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2023 року, 
 
встановив:
у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Зазначала, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 лютого 2004 року було ухвалено рішення про задоволення її позовних вимог про поділ майна подружжя, однак не вирішено вимогу про визнання за нею права власності на 3/5 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .  За таких обставин просила ухвалити додаткове рішення про визнання за нею права власності на спірне майно.
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2023 року у задоволенні заяви було відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити додаткове рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне майно, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.  
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони та їх представники не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином.
Від представника ОСОБА_1   - ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
За таких обставин та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи в судовому засіданні 13 лютого 2024 року, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, ОСОБА_1 посилалась на те, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 лютого 2004 року було задоволено її позовні вимоги до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділено ОСОБА_2 в користування автомобіль марки М-2140, державний номерний знак НОМЕР_1 , зобов`язано ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 2 500 грн. за частину його жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала, що судом при задоволенні позовних вимог не було вирішено питання про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, у зв`язку з чим просить ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про визнання за нею права власності в порядку поділу майна подружжя.
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2023 року у задоволенні заяви було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та не надано доказів про те, що судом не було прийнято рішення щодо заявлених нею позовних вимог. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що право позивача залишається порушеним та підлягає захисту, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 лютого 2004 року не було вирішено позовну вимогу про визнання права власності. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 лютого 2004 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділено ОСОБА_2 в користування автомобіль марки М-2140, державний номерний знак НОМЕР_1 , зобов`язано ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 2 500 грн. за частину його жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 29 березня 2004 року.  З листа відділу архівних справ Дніпровського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2023 року вбачається, що матеріали справи №2-144/04 були знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Зі змісту рішення суду від 27 лютого 2004 року вбачається, що позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розділити спільне майно подружжя, що становить 3/5 частини жилого будинку АДРЕСА_2 та виділити відповідачу автомобіль марки М-2140, державний номерний знак НОМЕР_1 . Також зі змісту рішення вбачається, що в судовому засідання позивач змінила свої позовні вимоги та погодилась сплатити відповідачу половину вартості 3/5 частин спірного будинку. Зі змісту рішення суду неможливо встановити, що позивачем було заявлено вимоги про визнання за нею права власності на спірне майно. Доказів на підтвердження того, що позивач при зверненні до суду з позовом заявляла вимоги, які не були вирішені судом, до суду не надано.
Частиною 3 ст. 13 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент розгляд справи судом, визначено, що провадження в цивільних справах у судах України ведеться за цивільними процесуальними законами  України, що  діють на час розгляду справи, вчинення окремих процесуальних дій або виконання рішення суду.
Частиною 3 ст. 3 чинного ЦПК України  визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положеннями ст. 214 ЦПК України в редакції від 01 січня 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення, визначено, що суд, що постановив рішення, може за заявою осіб,  які  беруть участь у справі, чи з власної ініціативи  постановити  додаткове рішення у випадках: 1) якщо відносно якої-небудь позовної вимоги, з приводу  якої сторони  подавали  докази  і  давали  пояснення,  не  постановлено рішення; 2) якщо суд, розв`язавши питання про право, не зазначив точно розміру присудженого стягнення або які дії треба виконати; 3) якщо  суд  не  вказав  про  негайне  виконання  рішення  у випадках, передбачених статтею 217 цього Кодексу; 4) якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Питання про постановлення додаткового рішення може бути порушене на протязі десяти днів з дня постановлення рішення.
Статтею 15-1 ЦПК України в редакції від 01 січня 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення, встановлено, що суд розглядає цивільні   справи  не  інакше  як  за  заявою (скаргою) осіб,  зазначених в статті  5  цього  Кодексу,  в  межах заявлених  ними  вимог  і  на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.  Кожна особа, яка   звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, не порушуючи при цьому прав і охоронюваних законом  інтересів  інших  осіб.  Таким правом  користуються  і особи (за винятком недієздатних і обмежено дієздатних), в інтересах яких заявлені вимоги.
Частиною 1 ст. 13 чинного ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядилась своїми процесуальними правами, була обізнана про ухвалене судом рішення та його зміст, з апеляційною скаргою до суду не зверталась, а заяву про ухвалення додаткового рішення подала через 19 років після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги про те, що право позивача залишилось не захищеним є неспроможними.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення про визнання права власності.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                
 
Судді