УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 607/9021/22
провадження № 61-288ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року у складі судді Стельмащука П. Я., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення компенсації моральної шкоди, 3 % річних та інфляційних втрат, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Улипні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ГУ Державної казначейської служби в Тернопільській області, ГУ Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення компенсації моральної шкоди, 3 % річних та інфляційних втрат
Позов мотивовано тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 607/19538/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, з Державної казначейської служби України на його користь стягнуто 295 000,00 грн компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
20 травня 2022 року видано виконавчий лист, який 30 травня 2022 року позивачем подано до ГУ Казначейської служби України в м. Тернопіль разом із заявою про стягнення коштів з державного бюджету. Однак, на час подання позову судове рішення у справі № 607/19538/21 не виконане, кошти позивачу у порядку безспірного списання з державного бюджету не перераховані.
У зв`язку із тривалим невиконанням остаточного рішення суду з вини посадових осіб Державної казначейської служби України, за дії яких держава несе відповідальність, позивач зазнав душевних страждань.
У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн, а також на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, починаючи з 19 квітня 2022 року і до моменту виконання судового рішення.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для висновку про надмірну тривалість виконання судового рішення, оскільки безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за черговістю надходження таких рішень, в межах бюджетних призначень та бюджетних асигнувань. Судом не було встановлено порушень органами казначейства вимог чинного законодавства. Станом на день подання ОСОБА_1 позову - 18 липня 2022 року минуло лише 12 календарних днів відколи Державна казначейська служба України мала усі необхідні для виконання рішення суду документи, тому фактично вважав поданий ОСОБА_1 позов передчасним.
Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 20 квітня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 24 971,38 грн інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 11 007,95 грн.
У задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відмовлено.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації моральної шкоди залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України є помилковим, оскільки суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема, не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування компенсації моральної шкоди суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки судом не було встановлено факту надмірно тривалого невиконання остаточного судового рішення, а позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач тривалий час не може мирно володіти своїм майном, що спричиняє йому душевні страждання, з посиланням на практику ЄСПЛ, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що станом на момент звернення з позовом передбачений законом строк виконання судового рішення про стягнення коштів з державного бюджету взагалі не був пропущений. З даним позовом позивач звернувся 18 липня 2022 року, в той час як строк виконання закінчувався 24 вересня 2022 року. У справі не встановлено надмірно тривалого невиконання судового рішення, а тому відсутні підстави для застосування ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод та наведеної в апеляційній скарзі практики ЄСПЛ.
03 січня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської областівід 20 квітня 2023 року в нескасованій частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди, в якій просить скасувати в оскарженій частині судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким його позов про відшкодування компенсації моральної шкоди задовольнити в повному обсязі.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки судом апеляційної інстанції було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постановах Великої Палати Верховного Суду та у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 344/303/16-ц, від 02 березня 2023 року у справі № 607/21703/21, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, щосуди обох інстанцій ухвалили необґрунтовані та незаконні судові рішення в оскаржуваній ним частині. Зокрема вказує, що на час звернення як до суду першої інстанції, і до суду апеляційної інстанції, так і до суду касаційної інстанції виконавчий лист № 607/19538/21 не виконано, кошти у розмірі 295 000,00 грн йому не перераховані, незважаючи на подання ним численних скарг, тому вважає, що відповідачі ухиляються від виконання рішення суду, порушуючи своєю бездіяльністю його права. Через надмірно тривале невиконання остаточного рішення з вини посадових осіб Державної казначейської служби України, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, позивач зазнає душевних страждань, тому має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди. Він фактично з моменту видання Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області виконавчого листа (19 квітня 2022 року) позбавлений можливості повноцінно реалізовувати своє право щодо грошових коштів, які йому присудженні в якості відшкодування моральної шкоди, як їх власник. Неможливість вільно розпоряджатися коштами упродовж тривалого часу через протиправні дії відповідачів спричиняють йому додаткові душевні страждання, зокрема, він переживає страх не отримати кошти, які йому присудженні остаточним законним та обґрунтованим судовим рішенням, а також тривалий час перебуває у стані безпорадності та невизначеності, оскільки не знає, коли саме та чи взагалі зможе мирно володіти своїм майном
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2022 року у справі № 607/19538/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, позов ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, ГУ Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування компенсації моральної шкоди в розмірі 295 000,00 грн.
20 травня 2022 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист у справі № 607/19538/21 про стягнення за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування компенсації моральної шкоди в розмірі 295 000,00 грн.
30 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Державної казначейської служби у м. Тернополі із заявою про виплату йому 295 000,00 грн на підставі вказаного виконавчого листа.
Листом ГУ Державної казначейської служби України в Тернопільській області 
№4-06-10/2663 від 07 червня 2022 року повідомлено ГУ НП в Тернопільській області та Тернопільську обласну прокуратуру про надходження до Управління заяви ОСОБА_1 про виконання рішення щодо стягнення коштів із оригіналом виконавчого листа, виданого 20 травня 2022 року, з проханням протягом 15 робочих днів надати документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.
Згідно з листом ГУ НП в Тернопільській області №4 62/27/03-2022 від 13 червня 2022 року, адресованого ГУ Державної казначейської служби України в Тернопільській області, в ГУ НП в Тернопільській області відсутні документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі № 607/19538/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів з бюджету.
Згідно з листом Тернопільської обласної прокуратури № 15-299Вих-22 від 30 червня 2022 року, остання повідомила, що на виконання вимог пункту 37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, обласна прокуратура не володіє документами (відомостями), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету та їх перерахування на рахунок стягувача під час виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі № 607/19538/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів з бюджету.
20 червня 2022 року ГУ Державної казначейської служби України в Тернопільській області направлено до Державної казначейської служби України оригінал заяви ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року із оригіналом виконавчого листа № 607/19538/21, виданого 20 травня 2022 року (лист № 4-08-08/2850 від 20 червня 2022 року).
24 червня 2022 року Державна казначейська служба України прийняла на облік від ГУ Державної казначейської служби України в Тернопільській області виконавчий лист у справі № 607/19538/21.
18 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі про відшкодування йому компенсації моральної шкоди.
Станом на час розгляду справи судом виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/19538/21 не виконаний.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:
моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;
шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. 
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21).
У пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов:наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Суди встановили, що позивачем не надано доказів, які б вказували на факт заподіяння йому моральної шкоди, сильних душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, тобто не доведено самого факту завдання моральної шкоди. Тому висновок судів щодо відсутності підстав для компенсації позивачу моральної шкоди є обґрунтованим.
Посилання заявника на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, сформульовані у постановах від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 344/303/16-ц, від 02 березня 2023 року у справі № 607/21703/21, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів у цій справі.
Посилання заявника на висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 є необґрунтованим, оскільки у цих справах правовідносини не є подібними до справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 607/9021/22, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудими
 
М. М. Русинчук