П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/11710/23	

Перша інстанція: суддя Лісовська Н. В.,
рішення суду першої інстанції 
прийнято 04.12.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , з вимогами про:
- визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 08.06.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року;
- зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення з 08.06.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;
- визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 01.01.2022 року по 17.11.2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року;
- зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення з 01.01.2022 року по 17.11.2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та звільнений 17.11.2022 р. Грошове забезпечення за спірні періоди розраховано відповідачем з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року, що позивач вважає протиправним.
Так, за доводами позивача, розміри його посадового окладу та окладу за військовим званням були визначені відповідачем відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 (в редакції пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти. Однак, з 30.01.2020 у зв`язку із набранням законної сили постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, пункт 4 постанови КМ України №704 діє в редакції від 30.08.2017 до внесення змін Постановою КМ України №103 та передбачала застосування в якості розрахункової величини для обрахунку посадових окладів та окладів за військовим званням саме розміру прожиткового мінімуму встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Відтак, оскільки посадовий оклад позивача та оклад за військовим званням у спірному періоді відповідачем розраховувались невірно, то і всі інші складові грошового забезпечення протягом спірного періоду нараховувались та виплачувались позивачу у неналежному (зменшеному) розмірі.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб". Відповідач просить врахувати зміни до п. 4 Постанови № 704, в редакції Постанови від 20.05.2023 р. № 481. Відповідач вважає, що існує доцільність залучення Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України та Пенсійного фонду України в якості третіх осіб. Крім того, звертає увагу на те, що позивач недостовірно вказав терміни нарахування та виплати грошового забезпечення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 18.06.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 18.06.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2022 року по 14.01.2022 року та з 20.01.2022 року по 17.11.2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2022 року по 14.01.2022 року та з 20.01.2022 року по 17.11.2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, відповідач у справі наголошує на правомірності своїх дій та безпідставності висновків суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах звертаючи увагу зокрема на те, що згідно з Постановою КМ України №704, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року. За доводами скаржника, наразі всім військовослужбовцям ЗС України та іншим категоріям встановлені розміри посадових окладів у відповідності до п.4 Постанови КМ України в редакції Постанови КМ України №103 у чинних редакціях у відповідні часові проміжки. З прийняттям Шостим апеляційним адміністративним судом постанови від 29.01.2020 у справі №826/6435/18, якою визнано протиправним та нечинним окремі положення постанови КМ України №103, за ствердженням апелянта, не відновилась автоматично попередня редакція Постанови КМ України №704, та в указаному судовому рішенні не визначалось про обов`язок прийняти новий нормативно-правовий акт. Кабінет Міністрів України жодних нормативно-правових актів з цього приводу не ухвалював. Таким чином, як вважає скаржник, підстави для висновку про наявність у відповідача підстав для застосування при визначенні складових грошового забезпечення п.4 постанови КМ України №704 від 30.08.2017 відповідно до якого розміри окладів за військовим званням та посадових окладів військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня календарного року, відсутні. А отже, в діях відповідача немає протиправної бездіяльності а навпаки всі дії відповідають вимогам чинної редакції Постанови КМ України від 30.08.2017 №704. При цьому, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, у кому вказуючи про хибність та безпідставність доводів скаржника, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити судове рішення без змін загалом мотивуючи тим, що відповідач у своїх доводах апеляційної скарги не спростував висновків суду про задоволення позову, не довів правомірності застосування ним розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01.01.2018р. в якості розрахункової величини для обрахунку складових грошового забезпечення позивача у спірному періоді.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній документів.
Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 18.06.2021 р. по 14.01.2022 р. та з 20.01.2022 р. по 17.11.2022 р.
Наказом командира військової частини від 17.11.2022 р. № 241 позивача призначено на посаду начальника курсу гуманітарного інституту Національного університету оборони України імені Івана Черняховського та він вибув до нового місця служби.
Відповідач підтвердив, що за періоди служби грошове забезпечення позивачу нараховувалось з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 р.
Вважаючи, що в спірний період відповідач повинен був обчислювати грошове забезпечення позивачу, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 30.01.2020 р., тобто з дня, наступного після дати набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/6453/18, згідно з Постановою № 704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначається шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. 
Відтак суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії відповідача стосовно нарахування та виплати позивачу за період з 18.06.2021 р. по 14.01.2022 р. та з 20.01.2022 р. по 17.11.2022 р. посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, є протиправними, оскільки нарахування та виплату грошового забезпечення необхідно було проводити з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 р. та 01.01.2022 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, апеляційний суд враховує наступне.
Згідно приписів ст.9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
30.08.2017р. Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018р. та якою передбачалося збільшення з 01.03.2018р розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців. 
Вказаною Постановою№704 було затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.
Згідно з п. 2 Постанови №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до постанови №704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату її прийняття та до 24.02.2018р.) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
При цьому, 21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову № 103 “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб” (Постанова №103, набула чинності з 24.02.2018р.).
Пунктом 6 постанови №103 було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, згідно яких у постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Отже, з 24.02.2018р., на момент набрання чинності Постановою №704 (01.03.2018), у п.4 Постанови №704 було змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме: замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року) передбачено використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р.
При цьому, у подальшому, рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п.6 постанови КМ України № 103 від 21.02.2018р. «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», яким вносились зміни до постанов КМ України, що додаються, зокрема, пункту 4 постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р.
Відтак, з врахуванням ст.265 КАС України, п.6 Постанови №103, яким вносились зміни до п.4 Постанови №704 втратив чинність з 29.01.2020р., у зв`язку із чим відновлена дія п.4 Постанови №704 у редакції, до внесення відповідних змін до нього п.6 Постанови 103.
Таким чином, з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18, пункт 6 постанови КМ України № 103 від 21.02.2018р. втратив чинність та була відновлена дія п.4 постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. у первісній редакції, тобто в редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня саме відповідного календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт, а не станом на 01.01.2018р.
Указана правова позиція повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у послідовній своїй судовій практиці, зокрема у постанові від 22 листопада 2023 року у справі №160/8725/21, від 05 березня 2024 року у справі №200/8232/21, від 31.08.2022 у справі №120/8603/21-а, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21, від 22.09.2022 у справі №500/3840/21, від 16.11.2022 у справі №120/648/22-а, від 22.03.2023 у справі №340/10333/21, від 29.03.2023 у справі №640/8668/21 та від 09.05.2023 року у справі №380/5158/22, та інших.
При цьому, згідно з п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Колегія суддів зазначає, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 по постанови Кабінету Міністрів України № 704 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.
Враховуючи те, що норма п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п.4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 постанови Кабінету Міністрів України № 704, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням іншого показнику ніж прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року.
Оцінюючи доводи апелянта судова колегія також враховує, що Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 по справі №440/6017/21, спірні відносини у якій є дещо схожими (зокрема у застосуванні редакції Постанови КМ України №704 у редакції на час її прийняття та у редакції з урахуванням Постанови №103), зауважив, що на момент набрання чинності Постановою №704 (01.03.2018) пункт 4 цієї постанови було викладено в редакції змін, передбачених пунктом 6 Постанови №103.
Станом на 01.03.2018 п.4 Постанови №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01.01.2018.
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених  Конституцією України  та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України  Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії  №2017-III від 05.10.2000 (далі -  Закон №2017), відповідно до статті 1 якого, державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (ст.6 Закону №2017).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в Законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Відповідно до частини другої статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Верховний Суд наголосив на тому, що КМУ не уповноважений та не вправі встановлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України № 2629-VIII від 23.11.2018р. «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
У свою чергу, починаючи з 01.01.2020 відповідно до приписів ЗУ “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, ані указаний Закон, ані подальші Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та також Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення складових грошового забезпечення, - саме прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018р., на 2021-2022 роки відповідно, не містять.
Тобто, положення п.4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. до 01.01.2020р. - набрання чинності Законом № 294-IX, не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають  Конституції  та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 по справі №913/204/18, від 10.03.2020 по справі №160/1088/19, від 09.06.2022 по справі №520/2098/19).
З 01.01.2020 положення п.4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для розрахунку посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних відносин належить застосувати п.4 цієї Постанови в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу Закону №1928-IX з використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач, застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача з 01.01.2020 такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, діяв протиправно.
Наведені висновки Верховного Суду відображені у постановах від 02.08.2022 по справі №440/6017/21, від 12.09.2022 по справі №500/1813/21, від 22.03.2023 по справі №340/10333/21.
Таким чином, апеляційний суд зазначає, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Законодавець делегував Уряду повноваження на встановлення умов, порядку та розміру перерахунку пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.
Отже, з 29.01.2020 відповідачем при визначенні грошового забезпечення позивача, протиправно не враховано розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на 01 січня календарного року як розрахункової величини та виплачено його у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством.
Вищевказане свідчить про наявність у позивача права на перерахунок грошового забезпечення та додаткових виплат виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, які розраховані, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачу у спірні періоди мали бути проведені нарахування та виплата грошового забезпечення із застосуванням в якості розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, що в своєю чергою свідчить про протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу за період з 18.06.2021р. по 14.01.2022р. та з 20.01.2022 по 17.11.2022 грошового забезпечення розрахованого із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01.01.2018р.
Отже, судом першої інстанції за наслідками розгляду даної справи було зроблено правильний висновок про часткове задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .
Водночас, колегія суддів вказує на застереження про врахування відповідачем вже виплачених сум грошового забезпечення, що унеможливить повторне нарахування та виплати таких позивачу.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, судова колегія також звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі 826/9052/18 було викладено висновки про необхідність зобов`язання Кабінету Міністрів України скасувати підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 стосовно внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», що додатково свідчить про неможливість застосування п.4 Постанови №704 в редакції Постанови № 103.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №240/12309/20, від 10.09.2021 у справі №480/5496/20, від 19.08.2021 р. у справі №400/1214/21 апеляційний суд оцінює критично, оскільки предмети спору в указаних справах не є тотожним з предметом розглядуваної справи №400/11710/23.
Так, у зазначених вище справах, на висновки Верховного Суду в прийнятих постановах по яким посилається апелянт, спірними питаннями, які позивачами ставились перед судом було застосування при обчисленні починаючи у певні періоди розмірів складових грошового забезпечення позивачів виходячи із такої розрахункової величини як  - 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законами України Про Державний бюджет України на відповідний рік.
Між тим, в даному випадку не є спірним питання щодо застосування такої розрахункової величини як 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року. Спірним же у цій справі, є питання стосовно того, який саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб: чи встановлений законом на 01.01.2018р., чи встановлений на 1 січня відповідного календарного року, мав використовуватись відповідачем для обрахунку складових грошового забезпечення позивача у спірному періоді.
Відтак, інші доводи та посилання скаржника стосовно питання застосування такої розрахункової величини для обрахунку складових грошового забезпечення позивача у спірному періоді - як 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, є недоцільними.
Інші доводи апеляційної скарги спростовуються викладеним вище, є несуттєвими, висновків суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає адже викладені у ній доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим ст. 242 КАС України вимогам.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року у справі №400/11710/23– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	А.В. Крусян    О.О. Димерлій