ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/167/24 Справа № 175/4501/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Смірнова Андрія Андрійовича на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,– 

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (т. 1 а.с. 1-5), в обґрунтування якого посилався на те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1039 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулою В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №1590, Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №043589 від 02.10.2000 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019 року №192183265, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1216101382018 від 05.05.2018 року. Цільове призначення земельної ділянки: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: «Землі житлової і громадської забудови»; вид використання земельної ділянки «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». 
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 0,098 га за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради від 16 квітня 1997 року №54 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого громадянину України від 14.05.1997 року, серії ДП Дн №013004, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №506. Землю було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
Згідно з проведеним дослідженням і збірним планом земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_3 з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезистом ОСОБА_3 від 29 серпня 2020 року фактичне відхилення відносно кадастрової межі між земельною ділянкою, кадастровий номер 122455800:02:019:047, загальною площею 0,1039 га, що є у власності ОСОБА_1 і розташована за адресою: АДРЕСА_1 та сусідньою земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ..
Фактична площа накладення земельної ділянки, яка є у власності ОСОБА_2 , площею 0,0980 та згідно з Державним актом на право приватної власності землю, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, кадастровою площею 0,1039 та, яка є у власності ОСОБА_1 , відносно спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками складає 17 квадратних метрів.
Тобто внаслідок визначеного накладання фактична межа з сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястими азбоцементними листами між земельною ділянкою, яка є у власності ОСОБА_2 та земельною ділянкою, яка є у власності ОСОБА_1 проходить по земельній ділянці замовника експертизи - ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд:
1. усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1039 гектарів, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу встановлених ОСОБА_2 на земельній ділянці ОСОБА_1 - сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястих азбоцементних листів і відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулою В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №1590, Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №043589 від 02.10.2000 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019 року №192183265, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1206101382018 від 05.05.2018 року.
2. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати а саме: судовий збір у сумі 840,80 грн, витрати на проведення земельно-технічної експертизи у сумі 4 500,00 грн; витрати на проведення геодезичних робіт по виконанню кадастрової зйомки у сумі 750,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 800,00 грн.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовлено в повному обсязі (т. 2 а.с. 68, 70-72).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1  — адвокат Смірнов А.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги  ОСОБА_1  задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 100-103).
ОСОБА_2  скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 131-135). 
Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява була заявлена до неналежного відповідача та їх за недоведеністю. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1039 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулою В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №1590, Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №043589 від 02.10,2000 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019 року №192183265, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1206101382018 від 05.05.2018 року. Цільове призначення земельної ділянки: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: «Землі житлової і громадської забудови»; вид використання земельної ділянки «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 0,098 га за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради від 16 квітня 1997 року №54 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого громадянину України від 14.05.1997 року, серії ДП Дн №013004, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №506. Землю було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
Позивач вказує, що 11.01.2018 року ним за участі власників та користувачів суміжних ділянок, та в тому числі відповідача (запрошеного для складання через газету «Бесплатка» №4(212) від 22.01.2018р.) було складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, згідно якого були межі земельної ділянки позивача були закріплені в натурі (на місцевості); власниками/користувачами, та в тому числі відповідачем претензій до існуючих меж заявлено не було.
Після встановлення меж, позивачем в 2020 році було виявлено влаштування відповідачем, під час відсутності позивача, паркану у вигляді самовільного встановлення сітки «Рабиця» на металевих стовпчиках та хвилястих азбоцементних листів, що частково знаходяться на земельній ділянці позивача, чим фактично була змінена межа між земельними ділянками позивача та відповідача.
Позивач звернувся до експерта та відповідно до його висновку, «Фактична площа накладення земельної ділянки, яка є у власності ОСОБА_2 , площею 0,0980 га згідно з Державним актом на право приватної власності землю, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, кадастровою площею 0,1039 га, яка є у власності ОСОБА_1 , відносно спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками складає 17 квадратних метрів.
Тобто, внаслідок визначеного накладання фактична межа з сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястими азбоцементними листами між земельною ділянкою, яка є у власності ОСОБА_2 та земельною ділянкою, яка є у власності ОСОБА_1 проходить по земельній ділянці замовника експертизи ОСОБА_1 ».
У зв`язку із чим, позивач просить суд демонтувати встановлені ОСОБА_2 на земельній ділянці ОСОБА_1 - сітку «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястих азбоцементних листів і відновити межі земельної ділянки ОСОБА_1 .
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн №13003 на підставі рішення виконавчого комітету від 16.04.1997 року №54 ОСОБА_2 передається у власність земельна ділянка площею 0,0980 гектарів та були встановлені межі зовнішніх меж земельної ділянки.
З того часу ОСОБА_2 користувався належною йому земельною ділянкою та саме в період часу з 1997 по 1999 року ним особисто було побудовано паркан для визначення меж використовуваної ним земельної ділянки. З боку земельної ділянки, яка наразі належить ОСОБА_1 , жодних землекористувачів не існувало.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав земельну ділянку на праві власності у 16.04.1997 року, а ОСОБА_1 29.09.2000 року придбав сусідню земельну ділянку, що підтверджується копією договору кіпвлі-продажу.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України випливає, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Згідно ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства.
Як передбачено статтею 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Згідно ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.
Відповідно до ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.
У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
На підставі ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванням завданих збитків.
Правомочність користування майном означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Перешкоди в користуванні - це дії іншої особи щодо обмеження власника майна у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 1997 року добросовісно та вільно володів та користувався належною йому земельною ділянкою.
ОСОБА_1 у 2000 році придбав сусідню земельну ділянку, в 2018 році замовив технічну документацію та кадастровий номер 1221455800:02:019:0047.
Отже, при невідповідності фактичного розміру земельних ділянок позивача та відповідача, а також меж земельних ділянок та розташування із значеним у правовстановлюючих документах на них, ставити питання про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками можливо лише після внесення змін щодо відомостей про межі земельних ділянок до Державного земельного кадастру, відомості з якого посвідчують право.
Вірними є висновки суду, що позивач бажає фактично змінити межі своєї земельної ділянки, проте без внесення відповідних змін до технічної документації.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку(округлення);присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів),такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.
Відповідно до пункту 144 Порядку ведення державного земельного кадастру якщо факт невідповідності відомостей державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які і є підставою для внесення таких відомостей, підтверджено державний кадастровий реєстратор за допомогою програмного забезпечення державного земельного кадастру безоплатно виправляє допущену помилку.
Отже, чинним законодавством встановлено порядок виправлення технічних помилок, допущених під час визначення меж суміжних земельних ділянок, однак у матеріалах справи немає доказів того, що позивач скористався цим порядком для усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що дана позовна заява була заявлена до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_2 жодним чином не може внести можливі зміни до технічної документації ОСОБА_1 та виправлення можливих помилок у технічній документації.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що наданий позивачем висновок судового експерта №8 складений 21.09.2020 року, був складений без врахування розміру та конфігурації всієї земельної ділянки належної відповідачу, яка була сформована та передана у власність значно раніше ніж земельна ділянка позивача, а тому обгрунтовано не взяв його до уваги.
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Посилання апелянта на те, що правова позиція викладена в оскаржуваному рішенні була взята з рішення Таращанського районного суду Київської області від 11.03.2021 року №375/898/17, однак, вони були зроблені судом за інших обставин, є безпідставними, оскільки фактично є припущеннями апелянта та не є підставою для скасування рішення у даній справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами наявний спір не свідчить про необгрунтованість рішення суду
Доводи скарги про те, що відповідач неодноразово змінював межі земельної ділянки не підтверджуються будь-якими доказами, а тому не беруться колегією суддів до уваги.
Посилання апелянта на пояснення третьої особи не є беззаперечним доказом порушення відповідачем меж земельної ділянки позивача, а тому не підлягають врахуванню. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач є власником земельної ділянки з 1997 року, паркан, який є предметом розгляду у даній справі було побудовано до придбання позивачем суміжної земельної ділянки, доказів протилежного суду не надано. На момент придбання позивачем у 2000 році земельної ділянки між сторонами не існував спір щодо меж земельної ділянки, який виник лише у 2017 році. Доказів того, що земельна ділянка відповідача збільшилась за рахунок порушення меж земельної ділянки позивача матеріали справи не містять.
Посилання на висновок судового експерта №8 складений 21.09.2020 року колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції було надано обґрунтовану правову оцінку вказаному доказу, а тому відсутні правові підстави для повторної оцінки вказаного доказу. Вказані посилання фактично є переоцінкою доказу, однак колегія суддів звертає увагу на те, що оцінка доказів є виключно прерогативою суду, а переоцінка доказів чинним процесуальним законодавством не передбачена.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Смірнова Андрія Андрійовича — залишити без задоволення.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

І.Ю. Ткаченко