КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

   справа № 754/13474/20
провадження № 22-ц/824/2611/2024
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
05 січня  2024 року                                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук  Т. І. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Бережної Наталії Миколаївни на рішення Деснянського районного суду м. Києва  від 23 лютого 2023 року в складі судді Таран Н. Г., 
 
встановив:
 
19.10.2020 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)  звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути  з  ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором  про надання  банківських  послуг  № б/н  від 07.08.2012 в розмірі  55 855,84 грн станом на 20.09.2020, яка  складається  з наступного: 4 737,69  грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за  поточним тілом  кредиту; 4 737,69  грн -  заборгованість   за простроченим тілом кредиту; 1 702,12 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 49 416,03 - нарахована пеня.
Позовні  вимоги обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н  від 07.08.2012.
Відповідач при підписанні анкети-заяви  підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами»  складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача в анкеті-заяві.
Відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий  кредитний ліміт  у розмірі,  що  зазначений у довідці  про  зміну  умов кредитування  та обслуговування   картрахунку.   У подальшому   розмір  кредитного   ліміту збільшився до  5 000 грн.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 договору,  на підставі яких відповідач при укладенні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості та підтверджується випискою по рахунку.
В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019,  згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна» та 84,0% - для картки  «Універсальна голд».
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 20.09.2020 має заборгованість за тілом кредиту  в розмірі  55 855,84  грн. 
У  лютому 2022 року  представник АТ КБ «ПриватБанк» подав заяву про  зменшення  розміру  позовних вимог. Просив стягнути   з  відповідача на свою користь   заборгованість за договором   № б/н  від 07.08.2012 станом на  01.02.2022 в розмірі  6 439,81 грн, з яких: 4 737,69   грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч.: 4737,69 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 702,12 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України,  а також понесені позивачем судові  витрати.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва  від 23 лютого 2023 року вказаний позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва  від 23 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити.
Свої доводи обґрунтовує тим, що обставина укладення відповідачем договору у відповідності до  ст. 634  ЦК  України  шляхом приєднання  до Умов та Правил  надання  банківських послуг та Тарифів є доведеною.
Вказує, що на підставі анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт.
Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користування карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи.
Крім цього, відповідач звернулась до банку з метою перевипуску картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжила користуватися.
Наголошує, що судом першої інстанції не досліджено належним чином надану позивачем виписку, з якої вбачається, що сума 4 902, 34 грн є залишком на картці відповідача після здійснення операцій 24.04.2016. Залишок операцій до 24.04.2016 складав 149,68 грн.   Отже загальна сума здійснених 24.04.2016 операцій є 4 752,66 грн (включаючи й зарахування переказу).  Відповідачем  приховано  від  суду  , що  24.04.2016 здійснено  операцій  з переказу на картку  ОСОБА_2 , зарахування   переказу,  зняття  готівки.  Натомість  зазначено  лише про  проведення  транзакції  переказу   грошових коштів 24.04.2016 на  загальну  суму  4 902 грн. 
Зазначив, що   транзакції  24.04.2016 з  переказу коштів  на картку було  здійснено  за  допомогою  послуги ІVR-меню, без допомоги  оператора.  Особа,  яка здійснювала  переказ коштів через послугу ІVR-меню повинна  була знати  номер  картки відповідача,  з якої  здійснюється  переказ  та номер  картки  на  яку переводяться  грошові  кошти, при цьому  платіж можливий лише  з  фінансового  номера  клієнта. 
Відповідач про втрату картки не повідомляла, про втрату або крадіжку фінансового мобільного телефону не зазначала. Крім того,  з виписки чітко вбачається на яку саме картку здійснено переказ. Отже,  ініціатором  операцій  є  власник  карткового  рахунку.  
Позивач наголошує, що сам факт звернення до правоохоронних органів та наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача до ухвалення вироку, яким будуть встановлені обставини вчинення злочину та відповідні винні особи.
На даний час за результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні жодну особу не було визнано винною у вчиненні злочину, отже заперечення відповідача з цього приводу не можуть прийматися до уваги.
Вважає, що саме відповідачем були порушені умови договору, за якими клієнт зобов`язався негайно інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати картки, стікеру PayPass, ПІНу, сім-карти мобільного телефону.
Оспорювані відповідачем операції були забезпечені авторизацією та ідентифікацією, переказ коштів відбувався з правильним введенням ОТР-паролів, що направлялися на фінансовий телефон відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Повідомила,  що  вона не  втрачала  карту, не передавала  інформацію  стороннім  особам,  має підозру, що  саме  співробітники банку  зняли ці кошти, тому що  це  відбулось  одразу  після збільшення  ліміту  за  ініціативою  банка. 
Щодо  того,  що нею  було  приховано   про  перерахування  коштів на  картку ОСОБА_2 ,  то  їй  невідомо було  як саме було знято  кошти.  Вона бачила,  як вони стали частинами  списуватись  і негайно  зателефонувала в банк. Вона  не  пам`ятає,  щоб знімала  кошти в банкоматі в день,  коли коштами банку  незаконно  заволоділи. 
Щодо   проведення  спірних операцій  з правильним  введенням  даних , які необхідні  для  проведення  операції  зазначила, що   в умовах,  коли вона  нікому  не  передавала  ніяких даних,  вона  вбачає  провину  банківських працівників,  бо інакше  це б  було  б  зробити неможливо. 
Відповідно до положень частини 1 статті  369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 Судом  встановлено, що  07.08.2012  між сторонами  укладено   кредитний договір, що  підтверджується  анкетою-заявою, підписаною   уповноваженою   особою  банку  та  ОСОБА_1 .   У  цій заяві зазначається,  що заява разом Пам`яткою  клієнта,  Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить  договір  про  надання  банківських послуг.  Умови та Правила   надання  банківських послуг розміщені на  офіційному  сайті ПриватБанку, які  відповідач зобов`язалась  виконувати.
Відповідно  до  довідки  АТ КБ  "ПриватБанк"  в межах кредитного  договору  №б/н  ОСОБА_1   отримала  три кредитні  картки  : № НОМЕР_1 строком  дії  до  11/15;  № НОМЕР_2 строком  дії до  10/17; № НОМЕР_3 строк дії  до  07/19.
З виписки  за договором  №б/н  за період з  07.08.2012 по 01.03.2020  слідує,  що 24.04.2016  відбулося збільшення  кредитного  ліміту  до  3 000  грн  та до  5 000  грн (а.с.50  т.1).
Після  збільшення  кредитного  ліміту  до  5 000  грн 24.04.2016  відбулися списання   платежів  за телефоном   3700 на  карту НОМЕР_4 , отримувач. ОСОБА_2 :  1)  на  суму 785,20 грн; 2) на  суму  1 908,40 грн; 3)1 050,43 грн; 4) 1 050,43 грн, всього  4 784,46  грн.  
Крім цього,  24.06.2016   відбулось  зарахування  переказу на  картку  1 185,80 грн та зняття готівки   в банкоматі  - 1 144,00  грн.
Відповідно  до  довідки   Деснянського   управління  поліції ГУНП  у м. Києві, ОСОБА_1   25.04.2016  повідомила  про  кримінальне  правопорушення: 24.04.2016 , протягом  дня,  за адресою:  АДРЕСА_1 ,  після розмови  по  телефону,  невстановлена  особа  шахрайським шляхом заволоділа  грошовими коштами в сумі  5000  грн, чим завдала ОСОБА_1   матеріального  збитку. 26.04.2016   заява  зареєстрована в Єдиному  реєстрі  досудових розслідувань, реєстраційний номер  №12016100030004948. Триває досудове розслідування (а. с. 91,  120  т.1).   
В матеріалах  справи  також наявний  запит   слідчого   СВ  Деснянського  УП  ГУНП у м. Києві директору,  голові правління ПриватБанку Дубілету  О. В.  з проханням  повідомити  з якої  ІР-адреси здійснювався    доступ   за допомогою  Приват24  до карткового  рахунку  № НОМЕР_3 ,  фінансовий номер  на  момент отримання  доступу  : НОМЕР_5 (а.с.93 т.1).
Матеріали справи не містять   відповіді  ПриватБанку  на  вказаний запит,  а також  відомостей , чи проводилась перевірка  з  приводу  повідомлення   про здійснення   платіжних операцій,  які  ОСОБА_1   не  виконувались. 
Відмовляючи у задоволенні  позову, суд першої інстанції  виходив з того, що заборгованість  за кредитним договором  виникла  не з вини ОСОБА_1 ,   а внаслідок  шахрайських дій. Після   отримання  СМС-повідомлення  про  проведення  транзакцій переказу  грошових коштів  24.04.2016 на загальну  суму  4 902  грн, споживач того ж   дня  повідомила  банк  про  свою незгоду  із цією транзакцією.  Позивачем не надано належних доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Колегія суддів  погоджується  з висновком  суду  першої інстанції з таких підстав.
Як вбачається  з виписки по  рахунку  відповідача,   загальна  сума платіжних операцій, виконання  яких  ОСОБА_1  заперечує,   становить  4 794,46 грн.  При цьому   позовні  вимоги заявлено  з приводу   стягнення  заборгованості за тілом  кредиту  в сумі 4737,69 грн,  на   яку нараховано  проценти   відповідно  до  ст.  625 ЦК  України. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду  від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, колегія суддів виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
В  даній  справі банком  не було доведено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, знімати кредитні кошти.
Разом  з тим, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Сам по собі  факт, що  особа,  яка  здійснювала  переказ  через  послугу  IVR-меню   повинна  була  знати  номер  картки  відповідача   та номер  картки, на яку   здійснювався  переказ,  а платіж   можливий  лише з  фінансового  номера  клієнта,  не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному  використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
За  відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення  без змін, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Бережної Наталії Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва  від 23 лютого 2023 року залишити  без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків,  передбачених  п.2 ч.3 ст. 389  ЦПК  України.
 
Суддя-доповідач                                                                 Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                   І.  М. Рейнарт  
                                                            
                                                                                              Т.  І. Ящук