П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/31736/23	
Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Турецької І.О., 
                                                    Шеметенко Л.П.
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Долина Логістикс Юей» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023р. про відмову у забезпеченні позову по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Долина Логістикс Юей» до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Головного управління ДПС в Одеській області про скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, скасування податкового повідомлення-рішення, -
 
В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді ТОВ «Долина Логістикс Юей» звернулося в суд із адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, ГУ ДПС в Одеській області, в якому просило:
- скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №26277/15/21/PPO/42208990-ДПС/ТД-ФС від 18.10.2023p.;
- скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №28127/15-32-07-06 від 1.11.2023p.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2023р. відкрито провадження у справі.
28.11.2023р. ТОВ «Долина Логістикс Юей» подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив:
- вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №26277/15/21/РРО/42208990-ДПС/ТД-ФС від 18.10.2023p. та зупинити стягнення на підставі постанови Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №26277/15/21/PPO/42208990-ДПС/ТД-ФС від 18.10.2023р..
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із даною ухвалою суду ТОВ «Долина Логістикс Юей» подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить ухвалу суду скасувати та постановити нову постанову, якою вжити заходи забезпечення позову.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення поданої скарги без задоволення, ухвали суду без змін, з наступних підстав.
За правилами п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що протиправність оскаржуваної постанови не є очевидною та підлягає доведенню в ході розгляду даної адміністративної справи, а тому, задоволення заяви про забезпечення позову у даному випадку шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови буде вирішенням судом позовних вимог по суті та виходом за межі підстав для забезпечення позову, які передбачені ст.151 КАС України.
Також, суд зазначив, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що відсутність заходів забезпечення позову може спричинити порушення законного права позивача на проведення господарської діяльності; неможливості сплати податків, виплати заробітної плати, орендної плати, тощо, та судом не встановлено достатніх підстав для висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернулася до суду.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно із Рекомендацією №R(89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 826/8556/17.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що у випадку примусового виконання постанови Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №26277/15/21/PPO/42208990-ДПС/ТД-ФС від 18.10.2023р., до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі, на рахунки та майно Позивача може бути накладений арешт, а також виконавцем можуть бути проведені інші виконавчі дії, направлені на стягнення суми штрафу, в тому числі з реалізації арештованого майна.
У цій справі постанова про накладення штрафу №26277/15/21/PPO/42208990-ДПС/ТД-ФС від 18.10.2023р. прийнята на підставі частини другої статті 265 КЗпП України.
Пунктом 1 ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Пунктом 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Постановою КМУ від 17.07.2013р. №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок №509).
У пункті 9 Порядку №509 передбачено, що штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.
Відповідно до абзацу 4 п.11 Порядку №509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України).
Отже, Порядок №509 встановлює місячний строк на добровільне виконання рішення органу Держпраці та сплату штрафу, у разі несплати штрафу він підлягає стягненню органами державної виконавчої служби.
Згідно зі ст.10 ЗУ «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною 1 ст.12 цього Закону передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Отже оскаржувана постанова є самостійним виконавчим документом, примусове виконання якого здійснюється у порядку встановленому ЗУ «Про виконавче провадження».
Колегія суддів наголошує, що при розгляді спорів про оскарження постанов органів Держпраці про накладення штрафів, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України може бути виправданим забезпечення позову за певних умов.
Так, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 1.06.2022р. (справа №380/4273/21) уточнила правовий підхід при розгляді питань забезпечення позову у справах про оскарження постанов органів Держпраці, прийнятих на підставі абз.2 ч.2 статті 265 КЗпП України, зазначивши про таке.
« 47. …суд при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов Держпраці про накладення штрафу має оцінювати всі обставини у сукупності. Суди мають враховувати суму штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову Держпраці до виконання, чи відкрито виконавче провадження тощо.
48. Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
49. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
50. Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
51. З аналізу наведених процесуальних норм слідує, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.».
Як вбачається із матеріалів відповіді на відзив на апеляційну скаргу, що на підставі заяви відповідача про примусове виконання оскаржуваної постанови №26277/15/21/PPO/42208990-ДПС/ТД-ФС від 18.10.2023p. державним виконавцем Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Гайдученко В.О. було відкрито виконавче провадження ВП №73681828 про стягнення з позивача на користь ДЕРЖПРАЦІ штрафу в розмірі 804 000грн, а також винесено постанови:
- про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження;
- про зміну (доповнення) реєстраційних даних;
- про стягнення виконавчого збору;
- про арешт коштів боржника.
На думку апелянта, виконання постанови відповідача у примусовому порядку є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Проте колегія суддів вважає такі посилання ТОВ «Долина Логістикс Юей» хибними, оскільки саме по собі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом без наведення позивачем обставин, які обґрунтовано свідчать про неможливість відновлення прав та інтересів у разі задоволення позову, не є беззаперечним свідченням настання тяжких негативних наслідків для позивача, та, відповідно, не свідчить про наявність обставин, за яких допускається вжиття заходів забезпечення позову
Водночас апелянтом не наведено обставин, які впливають на співмірність та необхідність забезпечення позову з метою уникнення негативних наслідків які, в свою чергу, можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача.
Як вбачається із матеріалів справи, що разом із заявою про забезпечення позову ТОВ «Долина Логістик Юей» надано копію Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 3кв. 2023р.; копію довідки АТ «ОТП Банк» вих.№514-3/825 від 27.11.2023р.; копію довідки АТ «ПУМБ» вих.№ODE-07.8/768 від 27.11.2023р..
При цьому, апелянтом не надано документи, які б містили відомості щодо його поточних фінансових показників, обсягу оборотних коштів (активів), інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо.
Судова колегія звертає увагу на те, що матеріали справи також не містять доказів неможливості позивачем, з урахуванням розміру накладеного штрафу, продовжувати нормальне функціонування господарської діяльності.
Крім того, щодо посилання позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову, колегія суддів звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. 
Проте апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст.150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є беззаперечними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22.09.2022р. у справі №160/1609/22 та від 29.09.2022р. у справі №380/3826/21.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову, а зазначені в заяві про забезпечення позову та апеляційній скарзі доводи не є достатніми для їх застосування. 
На думку судової колегії, викладені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.286, 312, 316, 325 КАС України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Долина Логістикс Юей» залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023р. про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді:                                                                                          І.О. Турецька

                                                                                                    Л.П. Шеметенко