ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2024 року
м. Харків
справа № 953/17616/21
провадження № 22-ц/818/689/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря Сізонової О.О.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс», 
третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс», третя особа –приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна про скасування реєстрації права власності, поновлення права власності та поновлення реєстрації місця проживанням, -
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року, постановлене суддею Губською Я.В.
в с т а н о в и в :
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила в якому просила суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О., індексний №59607598 від 02.08.2021 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Карточка Плюс» житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; поновити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем; зобов`язати Департамент реєстрації ХМР вчинити дії щодо поновлення в реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О., індексний №59607598 від 02.08.2021 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Карточка Плюс» житлового будинку з надвірними будівлями, загал ьною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Поновлено право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс»(01004, м.Київ, вул.Басейна, б.23, оф.21, ЄДРПОУ:39955100) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 11804 грн. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою віжповідальністю «Карточка Плюс» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Закон № 1304-VII на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вже втратив чинність на підставі Закону № 2597-VIII, а тому його норми не підлягають застосуванню для вирішення спору. Зазначений закон не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом, оскільки він не скасовує та не пом`якшує відповідальність позичальників-фізичних осіб, а лише встановлює тимчасову заборону (мораторій) на примусове стягнення майна таких громадян, що відповідає умовам, визначеним у Законі № 1304-VII. Крім того, в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Зазначає, що було виконано всі, передбачені законом дії, підстав для задоволення позову не має.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення суду не переглядається.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Карточка Плюс» проведена всупереч нормам чинного законодавства, а саме в період дії Закону України «Про мораторій», та з порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності. 

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що 07.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML - 707/058/2008, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 95 000 доларів США зі сплатою 5,99% річних з кінцевим терміном повернення 07.04.2017 року.
В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» 07.04.2008 було укладено договір іпотеки №РML-707/058/2008, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. за реєстровим номером 1274. Предметом договору іпотеки є житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі –продажу №924-04 від 24.09.1996.
29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до позивача перейшли всі права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором.
25 травня 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» було укладено договір відступлення права вимоги.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16.08.2018 в цивільній справі №640/22879/14-ц в задоволені позову ТОВ “ОТП Факторинг Україна” до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості – відмовлено внаслідок застосування строку позовної давності.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 19.07.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмежено відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка плюс», - задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1  змінено, врахувавши мотиви викладені в цій постанові.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за собою, оскільки порушений Закон України «Про мораторій», не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; відповідачем порушено вимоги ст. 106 ЖК України, ст.40 ЗУ «Про іпотеку». А також не виконані вимоги ст.35 ЗУ «Про іпотеку», не надіслано іпотечне повідомлення та не надано строк на усунення порушень умов кредитного договору.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до змісту ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.
Згідно із підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»  не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;
-таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;
-загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку;
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.
13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.
Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».
Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».
Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.
Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.
В оцінці правомірності дій іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки 29 липня 2021 року потрібно враховувати, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21 квітня 2021 року та поновив свою дію 23 квітня 2021 року.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як убачається зі змісту кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит на споживчі цілі у сумі 95000,00 доларів США (а.с.11).
В забезпечення кредитних зобов`язань між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі-продажу №9-24-04 від 24.09.1996 року укладеного на Біржі «Право-Рієлтр» ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., на земельній ділянці 514 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 
Згідно копія паспорта ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 08 жовтня 1996 року (а.с.9 зворот)
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 повністю на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., на земельній ділянці 514 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також в довідці за частковим співпадінням ОСОБА_1 належить 14/25 житлового будинку по АДРЕСА_2 , при цьому особа не ідентифікується за ІПН.
Таким чином відповідач набув право власності на житловий будинок шляхом визнання за собою права власності на іпотечне майно по іпотечному застереженню з порушенням вимог закону, а саме в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» який було подовжено з 23 квітня 2021 року. Тобто примусово звернув стягнення на майно, яке відноситься до об`єктів житлового фонду, що є предметом іпотеки за кредитом, виданим в іноземній валюті, хоча таке майно використовується позивачкою як постійне місце проживання.
Доказів, які б свідчили про те, що у ОСОБА_1 на праві власності є інше нерухоме житлове майно, відповідачем не надано.
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ОСОБА_1 частини житлового будинку в м.Єнакієво Донецької області не свідчить про належність зазначеного будинку саме позивачу, оскільки зазначена інформація відображена по частковому співпадінню, без ідентифікації особи.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду в частині безпідставного застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій» не відповідають вимогам закону.
Щодо доводів апеляційної скарги про виконання умов іпотечного договору про направлення позичальнику письмової вимоги про усунення порушень, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Суд звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
Згідно пункту 6.4.2 Іпотечного договору від 07.04.2008 року сторони погодили, що при виникненні іпотечного випадку Іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення) за адресою вказаною у цьому договорі з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк визначений в іпотечному повідомленні , право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаних в іпотечному повідомленні.
В матеріалах справи міститься копії вимог про усунення порушення від 06.07.2021 та 27.05.2021, які були направлені на адресу ОСОБА_1 рекомендованим повідомлення, проте були повернуті без вручення із зазначенням причин повернення «закінчення терміну зберігання».
Повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі 645/1979/15-ц.
Отже, вказані поштові повідомлення є належним виконанням ТОВ «ФК «Карточка Плюс» вимог Закону України «Про іпотеку» та умов Іпотечного договору.
Тому доводи апеляційної скарги про дотримання порядку повідомлення є обґрунтованими.
Проте зазначені обставини не впливають на висновки суду про порушення Закону України «Про мораторій» при зверненні стягнення на іпотечне майно. Та наявність у зв`язку з цим підстав для задоволення позову.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс» залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий                                                                 О.В. Маміна

Судді                                                                                 Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова
Повне судове рішення складено 22 лютого 2024 року.