УХВАЛА

25 січня 2024 року 
м. Київ 

справа № 802/1072/15-а
адміністративне провадження № К/990/809/24  
Суддя Верховного Суду  у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В. Е., 
перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора
на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року
у справі №802/1072/15-а за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 209-к від 23.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015.
Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України "Про очищення влади". У задоволенні решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 скасовано в частині стягнення з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. В цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1576522,68 грн. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23 березня 2023 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року скасовані в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року - залишено без змін.
За результатами нового розгляду рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по 16.06.2022 в розмірі 1 516 812, 58 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі міститься посилання на пункти 1 та 3 частини 4 статті 328 КАС України, як на підстави касаційного оскарження.
Щодо посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях неправильно застосовані статті 235, 236 КЗпП України щодо визначення періоду вимушеного прогулу та не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 березня 2023 року у справі № 826/18066/14, від 25 січня 2023 року у справі № 826/17614/14 та від 23 березня 2023 року у справі № 802/1072/15-а.
Проаналізувавши постанови у справах № 826/18066/14, № 826/17614/14, Судом встановлено, що стаття 236 КЗпП України не застосовувалась, а тому посилання на вказані постанови є необгрунтованим.
При цьому, посилання на постанову Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №826/1072/15-а (цій справі, у якій подана касаційна скарга) не відповідає підставі касаційного оскарження, передбаченої п. 1 частини 4 статті 328 КАС України.
Разом з тим, посилання на неврахування висновків щодо застосування статті 236 КЗпП України є безпідставним, оскільки у даному випадку не стоїть питання щодо стягнення середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення позивача на посаді, а лише стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також скаржник вказує, що судами застосовано статтю 235 КЗпП України без урахування вимог статей 7, 89 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 7 пункту 5 статті 22 Бюджетного кодексу України, підпункту 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, що призвело до неправильних висновків суду в частині суб`єкта, з якого стягнені кошти та без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 826/20483/14.
Проаналізувавши вказані скаржником норми (статті 7, 89 Закону України «Про прокуратуру», підпункт 7 пункту 5 статті 22 Бюджетного кодексу України, підпункт 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), встановлено, що вони не застосовувались судами у справі, на яку посилається скаржник - № 826/20483/14, а тому Суд вважає необгрунтованим твердження щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування вказаних норм.
Слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також у касаційній скарзі скаржник вказує пункт 3 частину 4 статті 328 КАС України, та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 при ухваленні рішення після втрати його чинності у справах щодо звільнення на підставі п. 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»).
Разом з тим, висновок щодо застосування п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 викладено у низці постанов, на які також посилаються суди у оскаржуваних рішеннях (постанови від 04 листопада 2021 року у справі №826/6301/15, від 09 грудня 2021 року у справі № 340/588/20 та від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14). 
Крім того, зазначений відповідачем п. 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України не був предметом дослідження судами попередніх інстанцій, а відповідачем не обгрунтована необхідність надання такого висновку Верховним Судом.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права (пункт, частина, стаття) судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги наведені безвідносно до предмета спору та висновків судів.
Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
З урахуванням змін до  КАС України, внесених  Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX    і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі №802/1072/15-а за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                              В. Е. Мацедонська