ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/317/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/240/22 Категорія: 331030000 	Єщенко О.І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

при секретарі: Новицькій Н.О.

учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 ;
заінтересована особа: ОСОБА_2 ;
особа, що подала апеляційну скаргу –  ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 грудня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання особи безвісно відсутньою,

в с т а н о в и в :

       В січні 2022 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання особи безвісно відсутньою.
       В обгрунтування заяви вказав, що по договору дарування від 27.05.1994 року ОСОБА_2 і йому на праві спільної сумісної власності належить 1/3 частина приватного будинку по АДРЕСА_1 . 
       Між ними як співвласниками виникли деякі спірні питання і Уманський міськрайонний суд відкрив провадження щодо здійснення ОСОБА_2 особистих майнових прав і обов`язків по справедливому управлінню, утриманню і збереженню спільного майна відповідно до договору, але остання участі у розгляді справи не приймає, тривалий час на виклики до суду не відповідає, особистих пояснень не надає, що свідчить по можливе перебування її за межами місця реєстрації або станом здоров`я, чи інші причини про які знає її син.
       На підставі викладеного просив розглянути заяву в порядку окремого провадження і визнати фізичну особу ОСОБА_2 безвісно відсутньою.
       Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що заявник не довів тих обставин, на які він посилається в своїй заяві,
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду в порядку ст. 257 ЦПК України.
Також просить притягнути до дисциплінарної відповідальності за фальсифікацію судового розгляду суддю Єщенко О.І.
У апеляційній скарзі вказує, що суд вимоги ЦПК України спочатку – закон, а потім –рішення, не виконав та безпідставно розгляну справу по суті.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказане судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання ОСОБА_2  безвісно відсутньою.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що до заяви про визнання особи безвісно відсутньою заявником не надано жодних доказів, лише долучено копію пенсійного посвідчення самого заявник від 20.05.2013, про що ним і вказано у самій заяві про визнання особи безвісно відсутньою. Також такі докази не були долучені заявником у ході розгляду справи та не було заявлено жодних клопотань про їх витребування чи виклик свідків, які можуть підтвердити вказані ним обставини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що заявник повинен мати особисту цивільну-правову заінтересованість у зміні правового стану особи, яку він просить визнати безвісно відсутньою. Для підтвердження цього повинні бути наведені обставини, які свідчать про те, що між заявником та особою, яку він просить визнати безвісно відсутньою, існують особисті або майнові правовідносини матеріально-правовий зв`язок або за відсутності такого зв`язку дані про те, що відсутність фізичної особи є для заявника перешкодою у реалізації суб`єктивних прав або виконання обов`язків.
На заявника покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що є підстави до застосування відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, заявник повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав.
Так, статтею 4 ЦПК України, статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві.
Що стосується вимоги ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про скасування рішення суду із прийняттям нового рішення про залишення його позову без розгляду, то вона є такою, що задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до положень пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України заява про залишення прозову без розгляду має бути подана до початку розгляду справи по суті, однак справа розглянута з прийняттям рішення і підстав для його скасування з залишенням позову без розгляду в порядку передбаченому статтею 377 ЦПК України колегія не вбачає.
Також не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_1 , викладена в прохальній частині його апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_3 за фальсифікацію судового розгляду, виходячи із наступного.
Частиною 1 статті 262 ЦПК України  передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України  свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.
Отже, правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
Таким чином, окрема ухвала може бути постановлена лише в разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення.
Оскільки під час судового розгляду не встановлено підстав для скасування судового рішення, неправомірних дій суду щодо ведення справи не встановлено, тому й підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині суд не вбачає.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2023 року залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 грудня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання особи безвісно відсутньою - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 13 лютого 2024 року.

Судді