Дата документу 06.02.2024 Справа № 337/1989/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/1989/22 
Провадження №22-ц/807/50/24 
Головуючий в 1-й інстанції – Бредун Д.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 19 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання (догляду),- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила: розірвати договір довічного утримання, укладений 12.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №1536; скасувати заборону відчуження на нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,52 кв. метри, житловою площею 28,0 кв. метрів, накладену 12.11.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстровану в реєстрі за №1537; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 50,52 кв. метри, житловою площею 28,0 кв. метрів, проведену на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 12.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрованого в реєстрі за №1537; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, укладеного 12.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрованого в реєстрі за №1536, повернути сторони у первинний стан, визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 50,52 кв. метри, житловою площею 28,0 кв. метрів; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 грн. судового збору та судові витрати на правничу допомогу.

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2023 року, позов задоволено повністю. 
Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 12 листопада 2015 року між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №1536.
Скасовано заборону відчуження на нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,52 кв. метри, житловою площею 28,0 кв. метрів, накладену 12.11.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстровану в реєстрі за №1537.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 50,52 кв. метри, житловою площею 28,0 кв. метрів, проведену на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 12.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрованого в реєстрі за №1536.
Застосовано наслідки розірвання дорговору довічного утримання, укладеного 12.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрованого в реєстрі за №1536, повернуто сторони у первинний стан, – визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 50,52 кв. метри, житловою площею 28,0 кв. метрів.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 гривні (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти невиконання або неналежного виконання відповідачем укладено договору, що унеможливлює його розірвання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 листопада 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Філіповою Ларисою Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №1536 (далі договір).

Відповідно до п.1, п.1.2 вказаного договору, ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_1 отримує у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах цього договору.

За п.2.1 договору, матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись ОСОБА_2 оцінюється сторонами у сумі 1330 гривень.

Згідно п.2.2. договору, утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді:
– забезпечення ОСОБА_2 житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, що є предметом цього договору. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службами квартири;
– забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря). Вартість продуктів складає 1130 гривень на місяць;
– забезпечення придатним до користування одягом та взуттям;
– надання побутових послуг та санітарно-гігієнічних послуг, які вважається загальноприйнятими: прання постільної білизни – один раз на 15 днів, прибирання квартири – один раз на 7 днів;
– здійснення догляду;
– забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму – 200 гривень на місяць чи 2400 гривень на рік;
– сприяти безперешкодному зверненню ОСОБА_2 до органів влади, нотаріату, суду, та адвокатури в разі потреби;
– у разі смерті ОСОБА_2 , поховати її з дотриманням ритуалу, який буде діяти на момент поховання.

Відчужувач ( ОСОБА_2 ) має право вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем ( ОСОБА_1 ) своїх обов`язків за цим договором (п.3.1., п.3.1.2. договору).

Цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін – у судовому порядку (п.4.2. договору).

Звернувшись із даним позовом до суду, ОСОБА_2 посилалась на те, що відповідачка не забезпечує виконання взятих на себе зобов`язань за договором довічного утримання (догляду), до яких, зокрема, входить забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням, вартість продуктів якого складає 1130 гривень на місяць, – забезпечення придатним до користування одягом та взуттям; забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму – 200 гривень на місяць, надання побутових послуг та санітарно-гігієнічних послуг (прання постільної білизни – один раз на 15 днів, прибирання квартири – один раз на 7 днів), здійснення догляду.

Вказані обставини частково підтверджують свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які пояснювали, що ОСОБА_1 не забезпечувала ОСОБА_2 щоденним триразовим харчуванням, а в кращому випадку надавала кошти на придбання продуктів, та крім того, в меншому обсязі, ніж передбачено договором ОСОБА_1 надавала побутові послуги та санітарно-гігієнічні послуги (прання постільної білизни, прибирання квартири), неналежним чином забезпечувала лікувальними засобами, здійснення догляду, про що також вказав і свідок ОСОБА_6 .

Крім того, і сама відповідачка ОСОБА_1 , та свідки зі сторони відповідача ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтверджували, що ОСОБА_1 надавала ОСОБА_2 грошові кошти на придбання продуктів харчування.

При цьому, забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря), вартість продуктів яких складає 1130 гривень на місяць, не є тотожною дією, і більша за обсягом, ніж щомісячна сплата грошової суми.

Відповідно до п.4.8. укладеного сторонами договору, всі зміни та доповнення до цього договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені.

Однак, сторонами не були нотаріально посвідчені зміни до договору довічного утримання, щодо сплати грошового еквіваленту замість щомісячного виконання обов`язку по забезпеченню харчуванням.

Навіть з урахуванням свідчень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , квитанції про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг і коштів на утримання будинку, нею не надано суду доказів на спростування доводів позивача щодо невиконання нею в повному обсязі і відповідно до визначеної періодичності, умов договору довічного утримання.

При цьому факт належного забезпечення ОСОБА_2 продуктами, зокрема з кінця лютого 2022 року по квітень 2022 року, спростовують покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Військова агресія Російської Федерації, і повномасштабне вторгнення 24 лютого 2022 року в Україну, є обставиною, яка внесла суттєві корективи в життя усіх українців, однак вона не може бути підставою для повного звільнення на строк більше місяця від виконання обов`язків у повному обсязі (період з 21.02.2022 року по 03.04.2022 року, протягом якого ОСОБА_1 була за межами України). Не забезпечення особи похилого віку, 1943 року народження, що з урахуванням стану здоров`я, була залежна від відповідачки, мінімальним обсягом харчуванням, могло мати невиправні трагічні наслідки, у випадку невтручання в ситуацію волонтерів та сусідів по під`їзду. При цьому, відповідачкою навіть не було вжито заходів для виконання такого обов`язку через третіх осіб.

Окремо слід зазначити, що належний догляд за відчужувачем є окремим обов`язком набувача, що передбачений в пункті 2.2. договору. Ототожнення відповідачем поняття майнового утримання та догляду не спростовує невиконання набувачем обов`язків, передбачених договором довічного утримання, та ґрунтується на помилковому тлумаченні діючого законодавства.

Крім того, 27 травня 2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 стався конфлікт, який обумовив звернення позивачки до поліції, після чого між сторонами склалися стосунки, що унеможливлює подальше виконання умов договору довічного утримання.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання (догляду) підлягає розірванню у зв`язку із неналежним виконанням набувачем ОСОБА_1 обов`язків за договором, а у зв`язку з цим підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги – скасування заборони відчуження на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на квартиру проведену на ім`я ОСОБА_1 , застосування наслідків розірвання довічного утримання шляхом визнання за позивачкою ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Згідно зі статтею 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

У частині другій статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц (провадження № 61-1677св17) вказано, що "відповідно до пункту 7 договору довічного утримання ОСОБА_9 зобов`язувався забезпечувати ОСОБА_10 утриманням довічно, сторони визначили, що таке утримання має грошовий еквівалент і оцінюється як матеріальне забезпечення у розмірі 1 000,00 грн щомісяця, що підлягає сплаті шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. Крім того, набувач зобов`язувався щомісяця сплачувати (відшкодовувати) відчужувачу квартири вартість комунальних послуг шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку, та здійснити поховання ОСОБА_10 після її смерті, або компенсувати такі витрати особі, яка здійснить поховання. У пункті 8 договору довічного утримання сторони передбачили, що сума грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно у лютому чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляцій споживчих цін. Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відповідно до пункту 1 частини першою статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Згідно з частиною першою статті 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про розірвання договору довічного утримання, оскільки відповідач не надав доказів належного виконання ним своїх обов`язків, передбачених пунктами 7 та 8 договору довічного утримання, зокрема, щодо сплати у повному обсязі матеріального утримання, надання позивачу у будь-який спосіб коштів для оплати комунальних послуг та відшкодування інфляційних втрат. Безпідставними є доводи касаційної скарги стосовно належного виконання зобов`язань за договором довічного утримання, оскільки зазначені обставини досліджувались судами попередніх інстанцій та їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції, з огляду на статтю 400 ЦПК України не здійснює переоцінку доказів".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що умовами договору довічного утримання від 12.11.2015 року було передбачено перелік обов`язків набувача, які він повинен був вчиняти на користь відчужувача, зокрема щомісячно матеріально забезпечувати на суму 1 330,00 грн., здійснювати забезпечення триразовим харчуванням, одягом, медикаментами, відповідним доглядом. У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем таких взятих на себе зобов`язань з догляду та матеріального забезпечення відчужувача.

Згідно пояснень позивачки договір довічного утримання в повній мірі не виконувався відповідачем з моменту його укладення, між тим ОСОБА_2 погоджувалась з цим враховуючи можливість самостійно себе обслуговувати. Між тим з плином часу, необхідність у повному виконанні обов`язків відповідачки за договором довічного утримання збільшилась, при цьому ОСОБА_1 так само несумлінно ставилася до виконання своїх обов`язків.

Слід зазначити, що факт невиконання обов`язків за укладеним договором більше місяця в період з 21.02.2022 року по 03.04.2022 року, протягом якого  ОСОБА_1  була за межами України, підтверджується відповіддю Держприкордонслужби (а.с.66). В цей час враховуючи запровадження у країні воєнного стану, позивачка залишилась без будь-якої підтримки та догляду.

Покази свідків надані у справі не доводять повне виконання відповідачкою своїх обов`язків за договором довічного утримання.

Жодних письмових доказів (квитанцій, чеків, записів), в яких було б зафіксоване виконання зобов`язань за договором від 12.11.2015р. надано не було. На запитання апеляційного суду відповідач сама не могла навіть назвати свої обов`язки за договором. Вважала достатнім надання коштів позивачці, вказувала на усні домовленості між сторонами про зміну умов договору, які нічим не підтверджені.

З урахуванням встановленого факту невиконання набувачем за договором довічного утримання обов`язків, які безпосередньо передбачені договором, що свідчить про істотне порушення його умов, а також враховуючи неможливість в подальшому його виконання через виниклі неприязні стосунки між сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання із застосуванням правових наслідків такого розірвання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 лютого 2024 року.

Судді:                                                 С. В. Кухар

                                        О.В. Крилова

О. З. Поляков