Номер провадження: 22-ц/813/610/24 
Справа № 495/10983/17
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області у справі за позовом Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Мишко В.В. 17 квітня 2018 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У грудні 2017 року Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку (т. 1 а.с. 2-12).
В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою було вивчено стан додержання вимог земельного законодавства при розпорядженні земельними ділянками органами місцевого самоврядування на території міста Білгород-Дністровського та Білгород-Дністровського району та встановлено, що між Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України та Затоківською селищною радою 12 жовтня 2005 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » строком на 25 років.
На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, 23 грудня 2014 року було проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0930 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер 5110300000:02:012:0179), із земель, наданих раніше у користування Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України.
Рішенням Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2684 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0930 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0179) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .
У подальшому, державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32264940 щодо земельної ділянки площею 0,0930 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2015 №18620208.
Як вбачається з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, останнім на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2016 року, серія та номер: 241, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чербаджи К.М., передано 1/2 частину спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_2 (серія запису про право власності 13310244) та 1/2 частину спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 (серія запису про право власності 13310309).
Позивач вважав, що ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено в порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території, у зв`язку із чим рішення селищної ради підлягає визнанню судом незаконним, а свідоцтво про право власності – недійсним. 
У зв`язку із викладеним, прокурор просив визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 № 2684 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0179) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 »; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 32264940 щодо земельної ділянки площею 0,0930 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 5110300000:02:012:0179). 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури відмовлено (т. 1 а.с. 123-129).
В апеляційній скарзі Заступник прокурора Одеської області просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, стягнути з відповідачів судовий збір, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 1 а.с.134-140).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не звернуто увагу на порушення вимог чинного законодавства при розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність при передачі ОСОБА_1 земельної ділянки. Так, спірну земельну ділянку передано у власність для індивідуального дачного будівництва, тобто за іншим видом цільового використання, ніж у попереднього користувача, якому надавалась земля на умовах оренди для розміщення готельного комплексу, без виготовлення проекту про зміну її цільового призначення. Спірна земельна ділянка згідно Генерального плану смт. Затока відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, через що її відведення у власність відбулося з порушенням приписів законодавства.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовували відсутністю правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції (т.1 а.с.182-188).
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області було задоволено частково. 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року скасовано. 
Позов Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області задоволено частково. Визнано незаконним рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 грудня 2014 року №2684 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 га кадастровий номер 5110300000:02:012:0179 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 ». Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32264940, видане 15 січня 2015 року Реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про право приватної власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 0,0930 га кадастровий номер 5110300000:02:012:0179 для індивідуального дачного будівництва за адресом: АДРЕСА_2 . Стягнуто з Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області на користь прокуратури Одеської області витрати на сплату за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в сумі 4000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області витрати на сплату за подання позовної заяви апеляційної скарги судового збору в сумі 4000 грн. (т. 2 а.с. 136-141).
Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Сторони про розгляд справи на 27 лютого 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_2 , прокурор Бондаревський О.М. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Заступника прокурора Одеської області підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2005 року між Затоківською селищною радою (орендодавцем) та Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, Лиманський район, з цільовим призначенням – для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » строком на 25 років (т.1 а.с.16-18).
Категорія переданої в оренду землі – Е07 «Землі рекреаційного призначення», вид використання: «для розміщення готельного комплексу».
Актом приймання-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) від 20 листопада 2014 року, складеним між власником земельної ділянки Затоківською селищною радою та Департаментом ДАІ МВС України, орендар згідно рішення Затоківської селищної ради №2189 від 22 вересня 2014 року передав (повернув) земельну ділянку (кадастрові номери: 5110300000:02:012:0017, 5110300000:02:012:0016, 5110300000:02:012:0015) загальною площею 1,5244 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а орендодавець прийняв вищевказану земельну ділянку. Земельна ділянка знаходилась у задовільному санітарному стані та придатна для використання за цільовим призначенням, вільна від забудов та будь-яких об`єктів нерухомості (т.1 а.с.15зв.).
Після повернення, три земельні ділянки знову було об`єднано в одну та поділено на 17 ділянок, які у наступному передані громадянам у власність для індивідуального дачного будівництва.
Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №2684 від 29 грудня 2014 року «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 кадастровий номер 5110300000:02:012:0179 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 » за результатами розгляду заяви гр. ОСОБА_1 , витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5101675802014, з урахуванням протоколу засідання постійної комісії по земельним питанням вирішено передати гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0930 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0179) для індивідуального дачного будівництва за адресом: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.19).
15 січня 2015 року Реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 18620208 від 14 січня 2015 року державного реєстратора Алексєєнко В.А. видано ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) Свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 (форма власності приватна) на земельну ділянку площею 0,0930 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0179) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.20-25).
З Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вбачається, що продавець продав, а покупці купили в рівних частках земельну ділянку кадастровий номер 5110300000:02:012:0179 площею 0,093 га, в тому числі за земельними угіддями гектарів: піски (включаючи пляжі) – 0,093 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , надана за цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва; категорія землі: землі рекреаційного призначення. В договорі зазначено, що продавцю ОСОБА_1 земельна ділянка належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 32221798, виданого 14 січня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області Алексєєнко В.А.; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Алексєєко В.А. 13 січня 2015 року; номер запису про право власності:8382301; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 549380551103. Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчено 17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чербаджи К.М., зареєстровано в реєстрі за №241 (т.1 а.с.94-99, 100-102).
Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися у даній справі, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ч.ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді визначено положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 56 ЦПК України.
Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно ч.ч. 1-2 ст. 20 ЗК України, при зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки – це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.
Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.
Статтею 50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
Згідно ст. 51 ЗК України. до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Статтею 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.
Таким чином, згідно закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.
На підставі Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), до земель рекреаційного призначення (секція Е розділ 07) належали такі земельні ділянки:
07.01 – для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення;
07.02 – для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту;
07.03 – для індивідуального дачного будівництва;
07.04 – для колективного дачного будівництва;
07.05 – для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.
Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 відступила від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.
Таким чином, земельним законодавством чітко встановлено, що з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок. Проте, такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового використання чинним законодавством не передбачено.
Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).
Враховуючи, що зміна виду використання земельної ділянки з виду «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (секція Е розділ 07 підрозділ 07.01) на вид використання «для індивідуального дачного будівництва» (секція Е розділ 07 підрозділ 07.03) не призводило до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувалося у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення), то колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав стверджувати про незаконність зміни цільового виду використання спірної земельної ділянки.
Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, зокрема для індивідуального дачного будівництва, визначений ст. 118 ЗК України.
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у розмірі не більше 0,10 гектара.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Виходячи з аналізу положень ч. 5-10 ст. 79-1 ЗК України можна дійти висновку, що підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, є технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок.
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.
Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи та надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, дійшов вірного висновку про те, що прокуратурою не доведений, що оскаржене рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2684, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,0930 га, було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, про які зазначив прокурор у позові.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка загальною площею 1,5244 га (кадастрові номери 5110300000:02:012:0015, 5110300000:02:012:0016, 5110300000:02:012:0017), яка перебувала до 2014 року в оренді Департаменту ДАІ МВС України, за категорією земель була віднесена до земель рекреаційного призначення та мала вид використання «для розміщення готельного комплексу «Стрела», що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, належала до виду 07.01 «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення».
Відповідно і спірна земельна ділянка площею 0,0930 га, кадастровий номер 5110300000:02:012:0179, яка була сформована на підставі технічної документації з поділу земельної ділянки, яка раніше перебувала в оренді Департаменту ДАІ МВС України та була повернута орендарем власнику Затоківській селищній раді 20 листопада 2014 року, за категорією земель є землею рекреаційного призначення. Вид використання цієї земельної ділянки – «для індивідуального дачного будівництва» відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, було віднесено до категорії земель рекреаційного призначення (07.03 «для індивідуального дачного будівництва»). Тому зміна цільового призначення земельної ділянки не відбулася, змінився лише вид використання землі в межах однієї категорії землі (землі рекреаційного призначення), що не вимагало розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження.
Затоківська селищна рада, як власник земельної ділянки, кадастровий номер 5110300000:02:012:0179, мала право визначати вид її використання в межах категорії земель рекреаційного призначення. На підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки була виділена земельна ділянка з кадастровим номером 5110300000:02:012:0179, після чого дана сформована та зареєстрована земельна ділянка була передана ОСОБА_1 у власність.
На підставі викладених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доводи прокурора про порушення вимог чинного законодавства при розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність при передачі ОСОБА_1 земельної ділянки не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Вказане кореспондується із висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 09 серпня 2023 року у справі № 495/10986/17 (провадження № 61-4087св23), та від 06 вересня 2023 року у справі № 495/10974/17 (провадження № 61-1397св23).
Доводи апеляційної скарги Заступника прокурора Одеської області висновків суду також не спростовують, оскільки прокурором не наведено обґрунтованих доводів на підтвердження того, що оскаржене рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2684, яким передано ОСОБА_1 у власність спірну земельну ділянку, було прийнято з порушенням вимог земельного чи містобудівного законодавства.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області – залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 березня 2024 року.

      Головуючий                                                                      С.О. Погорєлова 
      
Судді                                                                         А.П. Заїкін

                                                                        О.М. Таварткіладзе