Номер провадження: 22-ц/813/1299/24 
Справа № 494/1640/22
Головуючий у першій інстанції Лебединський С. Й.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів:         Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини у частці від заробітку (доходу),

встановив:
06 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у розмірі частини від усіх його видів заробітку (доходу), починаючи з дня подання позову до суду і довічно.
Позовна заява обґрунтована тим, що 23 лютого 2022 року між нею та 
 ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Березівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що був зроблений актовий запис за №13. Спільних дітей сторони не мають.
Згідно довідки МСЕК позивачка є інвалідом другої групи довічно, у зв`язку з чим перебуває на обліку в Березівському об`єднаному управлінні ПФУ в Одеській області, та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 300 грн щомісячно, інших доходів не має.
Впродовж тривалого часу сторони не підтримують шлюбних стосунків, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, позивачка проживає у належному їй будинку, сплачує комунальні послуги, купує продукти харчування, ліки необхідні за станом здоров`я та побутові речі, у зв`язку з чим для існування їй не вистачає розміру пенсії, який вона отримує, а працювати за станом здоров`я вона не має можливості. 
Відповідач не є платником аліментів, офіційно працевлаштований у КНП «Березівська центральна лікарня Березівської міської ради Одеської області» на посаді сімейного лікаря, та отримує фіксовану щомісячну заробітну плату у розмірі до 20 000 грн.
Окрім цього, має у власності квартиру, розташовану у смт. Новоржицьке Полтавської області, яку здає у найм (оренду) від чого отримує додатковий прибуток, а тому, на думку позивачки, спроможний сплачувати аліменти на її утримання, однак у добровільному порядку цього не робить та ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо її утримання, так як вона потребує матеріальної допомоги. 
Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою у якій посилаючись на обставини, якими обґрунтовується позов, вважає висновки суду про відмову в задоволенні її позовних вимог з підстав наведених в оскаржуваному рішенні є помилковими, до яких суд дійшов з порушенням норм процесуального права та неправильно застосував норми, при цьому скаржниця зазначає, що її діти хоча і зареєстровані разом з нею за однією адресою, однак її син тривалий час фактично проживає у іншому місці, стосунки з нею не підтримує, можливості надавати їй допомогу не має, а донька хоча і проживає фактично разом з нею, однак знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягненню дитиною три річного віку, у зв`язку з чим не має можливості її утримувати та допомагати.
Посилаючись на медичний висновок, що доданий до апеляційної скарги зазначає, що двічі ні рік вона потребує медикаментозного лікування, а тому змушена щомісячно купувати ліки для підтримки стану свого здоров`я, коштів які вона отримує як особа з інвалідністю їй не вистачає, що і стало підставою звернення до суду з цим позовом.
Тому скаржниця просить скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Позивачка ОСОБА_1 надіслала на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу за її апеляційною скаргою без її участі.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване заочне рішення суду відповідає. 
Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини.
З 23 лютого 2022 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 13).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №164776, 03 лютого 2021 року ОСОБА_1 встановлено безстроково другу групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням (а.с. 8).
Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , виданого 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності (а.с. 7).
Довідкою про доходи №0184131751970122 підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Березівському об`єднаному управлінні ПФУ в Одеській області і отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2300 грн (а.с. 14).
Згідно довідки про неотримання допомоги, виданої Березівською районною державною адміністрацією Одеської області 01 листопада 2022 року за №397, ОСОБА_1 не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Березівського району та не отримує жодних видів державної допомоги (а.с. 15).
Позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18,19), у якому вона зареєстрована та постійно проживає. 
Відповідно до довідки № 1857 від 02 грудня 2022 року Виконавчого комітету Березівської міської ради, окрім позивачки за вказаною адресою зареєстровані донька позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онук ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із зазначенням що вказані особи, хоча зареєстровані разом з позивачкою, але фактично проживають (а.с. 21).
       Як убачається з виписки з медичної картки стаціонарного хворого №88/32, з 10 січня 2021 року по 22 січня 2021 року ОСОБА_1 знаходилася на лікуванні в КНП «Березівська центральна районна лікарня» та за результатами проходження якого їй рекомендовано: спостерження сімейного лікаря, дієта №10, адвокард по 1 таб. 3 рази в день, клопидогрель 75 мг 1 таб. 1 раз в день, коронал 5 мг ввечері, аторис 20 мг 1 таб. ввечері (а.с. 16).
З долучених до позовної заяви копій чеків, убачається, що із зазначеного вище переліку ліків, рекомендованих позивачці, остання купувала лише аторсис вартістю 67 грн, 
68,60 грн та 86 грн за упаковку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено підстав позову, ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі 2 300 грн, який перевищує прожитковий мінімум встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік», а тому, суд вважав, що на позивачку не поширюються положення ст.75 СК України, оскільки розмір її пенсії перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом. Також судом зауважено, що позивачкою не наведено обставин, які унеможливлюють надання їй допомоги її дітьми, при цьому сторони як подружжя проживали разом нетривалий час, що свідчить про формальність підстав для отримання позивачкою аліментів від відповідача. 
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої-третьої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
Аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.
Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі N 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі N 6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі N 212/1055/18-ц (провадження N 61-2386сво19).
У відповідності до частин першої, другої статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Частинами першою, третьою статті 4 вказаного вище закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" визначено на 2022 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2022 року - 1934 грн, з 1 липня - 2027 грн, з 1 грудня – 2093 грн. 
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" визначено на 2023рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 2093 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що на момент вирішення справи та ухвалення оскаржуваного рішення, розмір отримуваної ОСОБА_1 пенсії, як особою з інвалідністю II групи, становив 2 300 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановивши, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, правильно виходив із того, що її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України.
З огляду на ту обставину, що така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу II СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача аліментів на утримання непрацездатної дружини.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №755/16628/15-ц.
Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Усупереч ст. 12,81 ЦПК України, позивачкою, що є її процесуальним обов`язком, за допомогою належних та допустимих доказів, не доведено ту обставину, що відповідач, з огляду на його майновий стан, зокрема наявність у нього стабільного джерела доходу, нерухомого майна, як про те стверджує позивачка, має можливість надавати їй матеріальну допомогу.
Водночас колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що статтею 202 СК України на дітей покладено обов`язок утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги. Установивши, що позивачка від першого шлюбу має двох повнолітніх дітей, сина 1983 року народження та доньку 1993 року народження, а доказів неможливості наданнями ними допомоги непрацездатній матері суду не надано, правильно виходив із того, що на дітей позивачки покладено обов`язок піклуватися про стан здоров`я ОСОБА_1 та умови її існування. 
Та обставина, що син позивачки фактично проживає у іншому місці, не спростовує того, що він може нести витрати на утримання житла, в якому він зареєстрований разом з матір`ю.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №161/7760/21. 
Апеляційний суд звертає увагу скаржниці, що за умови наявності визначених законом правових підстав, вона не обмежена у можливості реалізації права на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування з метою отримання житлової субсидії.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів зауважує, що не приймає в якості доказів у справі додані скаржницею  ОСОБА_1 до апеляційної скарги: консультативний висновок №217, виданий 16 березня 2023 року КПН «Березівський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» та довідку №174, видану 14 березня 2023 року Управлінням соціального захисту населення Березівської районної державної адміністрації, оскільки такі одержані ОСОБА_1  після вирішення цієї справи судом та ухвалення  рішення, яке оскаржує позивачка, і відповідно яким суд першої інстанції оцінки не надавав, а також додані скаржницею фіскальні чеки, акт обстеження умов проживання, витяг з Державного реєстрації актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, оскільки скаржницею не доведено суду обставин неможливості їх подання до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від неї як позивачки у справі. 
З урахуванням приписів ч.3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не приймає вказані вище докази, додані до апеляційної скарги, оскільки позивачкою не доведено суду неможливості подання цих до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, як і взагалі не наведено причин неможливості подання цих доказів суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржниця.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.
Порушень судом норм матеріального та процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         В.В. Кострицький 

                                                                               М.В. Назарова